РІШЕННЯ
Іменем України

09 червня 2026 року 	м. Чернігів	справа  № 927/947/25(927/309/26) 	

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Моцьора В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження господарську справу 
за позовом: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Волинь-Паливо”, код ЄДРПОУ 44861952, проспект Перемоги, 87, офіс 104, м. Чернігів, 14000
предмет спору: про стягнення 48 767,43грн
у межах справи
за заявою кредитора: Товариства з обмеженою відповідальністю “ВНП”, код ЄДРПОУ 45125844, вул. Київська, буд. 64, село Корделівка, Хмільницький район, Вінницька обл., 22445
боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю “Волинь-Паливо”, код ЄДРПОУ 44861952, проспект Перемоги, буд. 87, м. Чернігів, 14000
про відкриття провадження у справі про банкрутство

без повідомлення (виклику) сторін

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Волинь-Паливо”, у якому просить суд стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 48 767,43грн.
В обґрунтування позову посилається на те, що в період з 03.01.2023 по 31.03.2025 працював у ТОВ “Волинь-Паливо” оператором заправних станцій АЗС №35 і за період з грудня 2024 року по березень 2025 року йому не виплачено заробітну плату.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 07.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду в межах справи №927/947/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Паливо" та відкрито провадження у справі №927/947/25(927/309/26); постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, з урахуванням особливостей, визначених Кодексом України з процедур банкрутства. Залучено арбітражного керуючого Лященка П.В. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Також даною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.
Ухвала суду від 07.04.2026 доставлена до електронного кабінету позивача, відповідача та третьої особи 07.04.2026, про що свідчать довідки Господарського суду Чернігівської області про доставку електронного листа.
Матеріали справи свідчать про те, що суд належним чином повідомив учасників справи про відкриття провадження у справі та встановлення процесуальних строків, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень.
10.04.2026 до суду від позивача на виконання вимог ухвали суду від 07.04.2026 надано докази на підтвердження відправлення копії позовної заяви з додатком третій особі, які долучено судом до матеріалів справи.
15.04.2026 до суду від відповідача на виконання вимог ухвали суду від 07.04.2026 надано інформацію про розмір нарахованої позивачу заробітної плати за період з 01.12.2024 по 31.03.2025.
Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
На адресу суду від учасників справи не надходило належно оформленого клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, з повідомленням сторін, відповідно до ст. 252 ГПК України.
Відповідач не скористався процесуальним правом на подання відзиву на позов.
Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч.1,8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Згідно зі ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. 
Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі, зокрема, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.
ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 03.01.2023 по 31.03.2025 знаходився у трудових відносинах з ТОВ “Волинь-Паливо”, займаючи посаду оператора заправних станцій АЗС №35 відповідно до наказу №106-к/р від 30.12.2022. Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці серія НОМЕР_2 . На підставі наказу № 165-к/р від 28.03.2025 був звільнений з роботи за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. 
Позивач у позовній заяві зазначає, що під час знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з грудня 2024 по березень 2025 року у розмірі 48 76743 грн. У підтвердженням факту існування заборгованості позивач надає суду довідку форми ОК-5 Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписку по картковому рахунку позивача. 
За таких обставин позивач звернувся до суду та просить стягнути з ТОВ “Волинь-Паливо” на його користь 48 767,43 грн заробітної плати. 
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.
Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Питання у сфері трудових відносин регулюється положеннями Кодексу законів про працю України.
Згідно статті 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно частини 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно частини 1 статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України “Про оплату праці” передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 зазначила, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Судом встановлено, що позивач за наказом ТОВ “Волинь-Паливо” №106-к/р від 30.12.2022 був прийнятий на роботу на посаду оператора заправних станцій, а з 26.03.2025 на підставі наказу № 165-к/р від 28.03.2025 звільнений за угодою сторін згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України.
Щодо стягнення заробітної плати, суд зазначає наступне: 
Позивач у позовній заяві зазначає, що під час знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з грудня 2024 по березень 2025 року у розмірі 48 76743 грн. У підтвердженням факту існування заборгованості позивач надає суду довідку форми ОК-5 Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписку по картковому рахунку позивача. 
Судом враховано індивідуальні відомості про застраховану особу позивача, що видані Пенсійним фондом України. Так, згідно з розрахунком, виходячи з даних наданих Пенсійним фондом України (індивідуальна відомість про застраховану особу) щодо нарахованої позивачу заробітної плати за 2024-2025 рік, відповідна сума становить 48 767,43грн. 
Водночас судом встановлено, що відповідно до особового рахунку працівника за 01.12.2024-31.03.20258, наданого ТОВ “Волинь-Паливо”, ОСОБА_1 було виплачено 8 879,13грн заробітної плати, з якої 7 679,55грн - грудень 2024 року, 1 199,88грн – березень 2025 року.
Судом враховано те, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Враховуючи наведене вище, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати підлягає задоволенню у розмірі 39 888,00грн (48 767,43 грн – 8 879,43грн) (без урахування податків і зборів). 
За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлений позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він заперечує проти позову.
За приписами частин 2 та 3 статті 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.
Обов`язок доказування і подання доказів установлений статтею 74 ГПК України, за якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 3 статті 74 ГПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 ГПК України). Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених цим Кодексом (частина 1 статті 14 ГПК України).
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З огляду на зміст статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 76 даного Кодексу визначає, що належними доказами є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 78, 79 ГПК України встановлено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними ніж докази, надані на її спростування.
За приписами частин 1 та 2 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Тобто, виходячи зі змісту статей 13, 74 ГПК України кожна сторона на підставі належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів повинна довести правомірність заявлених нею вимог або заперечень.
Відповідачем не подано доказів про відсутність боргу.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково в сумі 39 888,00грн (без урахування податків і зборів).
В решті позовних вимог в частині стягнення 8 879,43грн слід відмовити.
Згідно з п.5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.
За частиною 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з положеннями статті 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з положеннями статті 5 ЗУ "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Згідно з правилами статті 129 ГПК України, судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Розмір судового збору за даними вимогами становить 3 328,00 грн.
Таким чином, керуючись положеннями статті 129 ГПК України, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача до Державного бюджету України витрати зі сплати судового збору в сумі 2 722,05 грн.
Керуючись ст. 123, 129, 233, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити частково. 
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Волинь-Паливо” (код ЄДРПОУ 44861952, проспект Перемоги, 87, офіс 104, м. Чернігів, 14000) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 39 888,00грн заробітної плати (без урахування податків і зборів). 
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Волинь-Паливо” (код ЄДРПОУ 44861952, проспект Перемоги, 87, офіс 104, м. Чернігів, 14000) в дохід Державного бюджету України (Отримувач коштів: ГУК у Черніг.обл/тг мЧернiгiв/22030101, код отримувача 37972475, банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.), UA098999980313121206083025739, код класифікації доходів бюджету: 22030101) судовий збір у сумі 2 722,05 грн. 
4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.
5. Відмовити в частині стягнення вимог у сумі 8 879,43грн.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України. 
Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України. 
Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/. 

Суддя В.В. Моцьор