УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

29 червня 2026 року 
м. Київ

справа №640/10361/22
адміністративне провадження № К/990/27753/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Шарапи В.М., суддів: Берназюка Я.О., Чиркіна С.М., перевіривши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРШАЛЛ ТАБАКО" на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25.06.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2025 у справі №640/10361/22 за адміністративним позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРШАЛЛ ТАБАКО" про стягнення адміністративно-господарських санкцій,
В С Т А Н О В И В:
Київське міське відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (далі -Фонд, відділення Фонду, позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРШАЛЛ ТАБАКО" (далі - ТОВ "МАРШАЛЛ ТАБАКО", відповідач) з вимогою стягнути адміністративно-господарські санкції у розмірі 169 534,40 грн та пеню у розмірі 10 307,88 грн, що разом складає 179 842,28 грн.
На виконання положень Закону України від 13.12.2022 №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399 цю справу передано на розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.
Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25.06.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2025, позов задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ "МАРШАЛЛ ТОБАКО" на користь відділення Фонду 89921,05 грн, з яких 84767,20 грн - адміністративно-господарські санкції за незайняті робочі місця особами з інвалідністю у 2021 році та 5153,85 грн - пеня за несвоєчасну сплату зазначених санкцій. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
На адресу Верховного Суду 16.06.2026 надійшла касаційна скарга ТОВ "МАРШАЛЛ ТОБАКО", у якій скаржник просить рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25.06.2025, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2025 в частині задоволення позовних вимог скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити. В решті судові рішення залишити без змін.
За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), встановлено, що скаржником вказано підставою касаційного оскарження пункт 1 частини 4 статті 328 цього Кодексу. Також заявник касаційної скарги зазначає, що дана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Втім, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз норм процесуального права дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно з пунктом 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Пунктом 4 частини четвертої статті 12 КАС України визначено перелік категорій справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження. Положення вказаної правової норми процесуального закону узгоджуються з приписами статті 257 КАС України.
Відповідно до частин першої та другої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині 4 цієї статті.
Розгляд цієї справи здійнювався за правилами спрощеного позовного провадження.
За правилами пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо, зокрема, касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
В обґрунтування права на касаційне оскарження відповідач зазначає про наявність обставини, наведеної у підпункті "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Зокрема відповідач зазначає, що необхідність формування висновку Верховного Суду обумовлена тим, що суди попередніх інстанцій, систематично порушуючи конституційний принцип «незворотності дії закону в часі», закріплений статтею 58 Конституції України, легітимізують нові норми, яких юридично не існувало у 2021 році (під час виникнення спірних правовідносин).
Питання правомірності нарахування позивачем адміністративно-господарських санкцій до 06.11.2022 без проведення обов`язкової на час виникнення спірних правовідносин перевірки Держпраці, на думку скаржника, матиме масовий та системний характер, через відсутність уніфікованого підходу у перехідний період (до набрання чинності нового закону).
Скаржник стверджує, що підставою касаційного оскарження є вирішення в цьому спорі застосування статті 19 закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» в редакції до 06.11.2022 та в редакції Закону №2682-IX від 18.10.2022, який набрав чинності 06.11.2022, в аспекті необхідності проведення управлінням Держпраці планових та позапланових перевірок підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, що використовують найману працю, щодо дотримання нормативів працевлаштування осіб з інвалідністю, оскільки до 06.11.2022 проведення перевірок було обов`язковим, а після 06.11.2022 такі перевірки вже не є обов`язковими, оскільки було запроваджено автоматизований аналіз даних.
Отже відповідач наголошує, що з моменту набрання чинності Законом №2682-IX від 18.10.2022 (набрав чинності 06.11.2022) положення статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (у попередній редакції) втратили чинність, унаслідок чого змінено правове регулювання відносин, які регулюються цією статтею.
Відповідач звертає увагу на те, що предметом цього позову є стягнення адміністративно-господарських санкцій за 2021 рік (тобто в період з 01.01.2021 по 31.12.2021), сама позовна заява подана 05.07.2022, (до набрання чинності Закону №2682-IX), а тому застосування до спірних правовідносин нормативного акту, який набрав чинності 06.11.2022, є, на думку скаржника, прямим порушенням норм матеріального права, оскільки за той час проведення перевірок було обов`язковим.
Колегія суддів враховує, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі має поставити на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Втім, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність згаданих вище обставин, оскільки скаржник належним чином не обґрунтував фундаментальність значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з поданим до відділення Фонду звітом про наявність та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2021 рік (форма № 10-ПОІ) у 2021 році середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві становила 189 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становила 6 осіб, а кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» - 8 осіб, фонд оплати праці штатних працівників становив 16021 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника становила 84767 грн.
Сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів обрахована позивачем виходячи з того, що у 2021 році відповідачем не виконано норматив щодо працевлаштування інвалідів у кількості 2 робочих місць.
При цьому судами встановлено, що відповідачем у травні, червні, липні, вересні, жовтні, листопаді, грудні 2021 року подавалися «первинні» звіти форми №3-ПН до Центру зайнятості (вказаний факт підтверджується матеріалами справи). 
Так, вказаними звітами підприємство інформувало орган державної служби зайнятості про наявність 1 (однієї) вакантної посади («менеджер з питань регіонального розвитку») для можливого працевлаштування особи з інвалідністю. Такі звіти містять відмітку про отримання їх відповідальною особою центру зайнятості.
Отже, за умови працевлаштування 6 осіб з інвалідністю та при визначенні у звіті форми №3-ПН 1 (однієї) вакантної посади для працевлаштування особи з інвалідністю, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що ТОВ "МАРШАЛЛ ТАБАКО" не виконано у повній мірі норматив створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю (8 місць).
Також судами зауважено, що зібрані у справі докази свідчать про те, що відповідні звіти за формою № 3-ПН подавались відповідачем до центру зайнятості лише щодо однієї вакантної посади, що за висновком судів першої та апеляційної інстанцій не може вважатись виконанням обов`язку та встановленого нормативу у повному обсязі, адже центр зайнятості не мав змоги забезпечити працевлаштування осіб з інвалідність у необхідній кількості (2 особи).
Таким чином, оскільки відповідачем не дотримано вимог, встановлених частиною 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» в частині виконання нормативу з працевлаштування 1 (однієї) особи з інвалідністю за 2021 рік, суди дійшли обгрунтованого висновку, що ТОВ "МАРШАЛЛ ТАБАКО" зобов`язано сплатити до Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції в розмірі середньорічної заробітної плати за це робоче місце, не зайняте особою з інвалідністю.
Підставою касаційного оскарження відповідач зазначає пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.11.2022 у справі №400/3957/21 щодо необхідності проведення перевірок Держпраці.
Верховний Суд звертає увагу, що обов`язковими умовами для оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: норми матеріального права, яку неправильно застосували суди; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладений; висновки судів, які суперечить позиції Верховного Суду; обґрунтування, в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Проте, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.11.2022 у справі №400/3957/21 з огляду на наступне.
Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 21.11.2022 у справі №400/3957/21, підставою для призначення територіальним органом Держпраці позапланової перевірки є, зокрема, повідомлення відділення Фонду про невиправлення помилки у звіті про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у строк до п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення Фонду щодо незарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Також Верховним Судом зазначено, що повідомлення Фонду про незарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю до виконання нормативу таких робочих місць самі собою юридичних наслідків не створюють, а лише зобов`язують суб`єкта господарювання виправити дані звітного документу. У разі, коли звітність не виправлена, то відділення Фонду зобов`язане повідомити територіальний орган Держпраці, який у межах позапланової перевірки встановлює дотримання чи недотримання роботодавцем виконання вимог законодавства зі створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. При цьому, повідомлення Фонду про незарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю до виконання нормативу таких робочих місць може свідчити лише про розбіжність у даних звітності, а не про невиконання суб`єктом господарювання встановленого нормативу. 
Водночас, у цій справі фактичні обставини справи стосуються надходження Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від відповідача Звіту про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2021 рік за формою №10-ПОІ (річна), затвердженою наказом Мінсоцполітики від 27.08.2020 №591.
Згідно зі звітом відповідача за 2021 рік середньооблікова кількість штатних працівників у 2021 році становила 189 осіб, з них середньооблікова кількість чисельність фактично працюючих осіб з інвалідністю 6 осіб.
Разом з цим, норматив складав 4% середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, у зв`язку з чим підприємством не виконано норматив 2-х робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2021 році (тобто 8 осіб, замість 6 працевлаштованих).
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, їхніх повноважень, об`єкта, предмета правового регулювання відносин, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.
Отже, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.11.2022 у справі № 400/3957/21, з огляду на те, що обставини цієї справи та справи, зазначеної скаржником з метою обґрунтування підстав касаційного оскарження, виникли за різних фактичних обставин та з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування.
Крім цього, у справі №400/3957/21 висновок, викладений Верховним Судом, стосується невиправлення виявлених відділенням Фонду помилок у звіті суб`єкта господарювання про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю. Вказане, за висновком Верховного Суду у цій справі, зобов`язує Фонд звернутися спочатку до Держпраці для проведення позапланової перевірки і лише потім здійснити накладення адміністративно-господарських санкцій.
Однак, у цій справі відділення Фонду не проводив перевірку на підприємстві з підстав дотримання положень Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», відсутнє також посилання на існування повідомлення відділення Фонду про невиправлення помилки у звіті про зайнятість, а санкції накладено на підставі виявлення Фондом, на підставі частини 13 статті 19 цього Закону, тобто за невиконання підприємством у попередньому році нормативу робочих місць.
Отже, касаційна скарга не містить відповідного обґрунтування пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України, скаржник лише цитує обставини справи та висловлює свою незгоду із прийнятими судовими рішеннями, що не є належним правовим обґрунтуванням зазначеної підстави касаційного оскарження судових рішень.
Оскільки зазначеним вимогам процесуального закону касаційна скарга в цій частині не відповідає, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання заявника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Скаржник на підтвердження своєї позиції фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судами у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини 2 статті 341 КАС України.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, а виключних підстав для касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частиною п`ятою статті 328 КАС України, скаржником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "МАРШАЛЛ ТАБАКО" на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25.06.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2025 у справі №640/10361/22 за адміністративним позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до товариства з обмеженою відповідальністю "МАРШАЛЛ ТАБАКО" про стягнення адміністративно-господарських санкцій.
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач В.М. Шарапа

Судді Я.О. Берназюк

С.М. Чиркін