ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/11222/24 Головуючий суддя І інстанції Шаренко С. Л.
Провадження № 22-ц/818/141/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про спонукання виконати або припинити певні дії

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 травня 2026 року м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 березня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Національної поліції в Харківській області, Держави України в особі Харківської обласної прокуратури, Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,- 
в с т а н о в и в:
09.12.2024 позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Держави України в особі ГУНП в Харківській області, Харківської обласної прокуратури, Казначейської служби України в якому просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05.06.2017 він звернувся до Київського ВП ГУНП в Харківській області із заявою щодо вжиття заходів до невідомих осіб, які в період часу з 04.06.2017 по 05.06.2017 здійснили крадіжку паркану за адресою: АДРЕСА_1 , чим спричинили матеріальну шкоду більше 10 000 грн.
Однак, в порушення вимог ст. 214 КПК України, слідчим не були внесені відомості до ЄРДР за його заявою від 05.06.2017, чим порушенні його права, у зв`язку з чим, він звернувся зі скаргою до слідчого судді Київського районного суду м. Харкова.
Не погодившись з вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді зі скаргою на постанову.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 23.06.2023 постанову слідчого скасовано, матеріали кримінального провадження направленні для продовження досудового розслідування.
Скасовуючи постанову дізнавача про закриття кримінального провадження слідчим суддею встановлено, що слідчі дії за фактом викрадення належного заявнику паркану, належним чином не проводились, не проведено допит свідків, які були присутніми під час висловлення погроз ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , розламати паркан. Також, потерпілим був наданий висновок дільничного, з якого вбачається неправдивість свідчень ОСОБА_4 , однак у постанові про закриття кримінального провадження дізнавач зазначає, що причетну до вчинення кримінального правопорушення особу встановлено не було. Також зазначено, що КПК України не передбачає підстав для закриття кримінального провадження, у зв`язку з не встановленням причетних до вчинення кримінального правопорушення осіб, отже, висновок дізнавача щодо відсутності складу кримінального правопорушення є передчасним та є порушенням ст. ст. 6, 13 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Також позивач зазначив, що судом зазначено, що якщо провадження закрито за відсутністю в діях особи складу кримінального правопорушення, то постанова має містити детальний виклад усіх обставин, за яких заявник вважає, що особою вчинено кримінальне правопорушення, ці обставини мають бути перевірені під час досудового розслідування та їм має бути надана належна правова оцінка.
Дізнавачем вказані вимоги не дотриманні, а тому зазначена постанова про закриття кримінального провадження винесена передчасно.
Таким чином, позивач зазначає, що внаслідок необґрунтовано тривалого розслідування кримінального провадження з 2017 по 2023 рік, тобто з порушенням розумних процесуальних строків, справа двічі закрита, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Відповідач, в особі прокуратури Харківської області, незважаючи на відповідні судові рішення, не вживав у межах своєї компетенції заходів для забезпечення слідчими та районними органами прокуратури дотримання вимог чинного законодавства при розгляді у порядку ст. 97 КПК України( в редакції 1960 року) заяв та повідомлень про злочини, не дивлячись на вказівки відповідних рішень судів). Внаслідок таких дій та бездіяльності досудове слідство кримінальної справи тривало роками і остаточне рішення не прийнято навіть на сьогоднішній день, що свідчить про неефективне розслідування кримінальної справи.
З наведених підстав позивач просив суд задовольнити його вимоги.
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 12 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що органами досудового розслідування було допущено занадто тривале розслідування кримінального провадження № 1201722040002574, а саме сім років з 2017 року, до дня звернення до суду. За такий строк орган досудового розслідування мав би з`ясувати обставини вчинення правопорушення, встановити винних осіб та звернутись до суду з обвинувальним актом.
Тривалість досудового слідства, чисельні скасування прийнятих слідчих процесуальних рішень, тяганина у прийнятті процесуального рішення, яке стало остаточним, його зусилля у зв`язку із цим для відновлення своїх прав, призвели до його моральних страждань.
Вказує, що судом не надано належної оцінки його доводами щодо необхідності врахування під час розгляду справи релевантної практики ЄСПЛ, Конвенції та протоколів до неї, діями, рішенням та бездіяльності органу досудового розслідування, не врахував вищезазначених висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, тому дійшов помилкового висновку про те, що відсутні правові підстави для відшкодування мені моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, зумовлених тривалим та неефективним досудовим розслідування у кримінальному провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління національної поліції в Харківській області - Мостова К.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.
Відзив мотивовано наступним.
Твердження позивача про те, що остаточне рішення не прийнято по сьогоднішній день, що свідчить нібито про неефективне розслідування кримінальної справи є безпідставним, та таким, що суперечить матеріалам справи. 
Зі змісту постанови Верховного Суду вбачається, що за результатом розслідування не було здобуто інформації, яка давала б обґрунтовані підстави для зміни кримінально правової кваліфікації з кримінального проступку на злочин і, відповідно, для зміни органу досудового розслідування. Самих припущень потерпілого про те, що огорожу не могла викрасти, без проникнення на приватну територію, одна особа, за відсутності інших відомостей, які б це підтверджували, об`єктивно не достатньо для зміни правової кваліфікації у кримінальному провадженні. 
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що ухвали місцевого та апеляційного судів є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.
Вказує, що позивачем не доведено, що саме внаслідок незаконних дій ГУНП в Харківській області було заподіяно позивачу моральну шкоду внаслідок винесення органом досудового розслідування процесуальних рішень, вчинення дій чи бездіяльності, а скасування судом процесуальних рішень слідчого, зобов`язання слідчим суддею слідчого вчинити певні дії саме по собі не свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди як підстави для її відшкодування. 
Крім того, Позивач не надав доказів спричинення йому душевних страждань внаслідок прийняття працівниками ГУНП в Харківській області процесуальних рішень, вчинення дій чи бездіяльності, наявності причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення. 
При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, у тому числі про скасування процесуальних рішень дізнавача, зобов`язання останніх вчинити певні дії у кримінальному провадженні, не тягне безумовний наслідок цивільно правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначену позивачем ухвалу слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій дізнавача ГУНП в Харківській області і притягнення його до цивільно правової відповідальності.
Отже, сам по собі факт скасування процесуальних рішень та оскарження дій/ бездіяльності органу досудового розслідування не може свідчити про неефективність досудового розслідування, завдання органом досудового розслідування моральної шкоди позивачу, а відтак відсутні підстави для стягнення з ГУНП моральної шкоди.
Вважає, що позивачем взагалі не доведено та не підтверджено жодним доказом , що такі наслідки взагалі відбулися, в чому вони виявилися та те, що вони виникли саме внаслідок нібито незаконних дій працівників ГУНП в Харківській області, а не внаслідок інших обставин.

Твердження позивача щодо завдання йому моральної шкоди не підтверджується об`єктивними даними, оскільки Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували завдання ГУНП в Харківській області моральної шкоди . При цьому сам факт скасування процесуальних рішень дізнавача, зобов`язання останніх вчинити певні дії у кримінальному провадженні, не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.
Позивачем не надано належних доказів протиправності дій ГУНП в Харківській області, внаслідок чого йому була заподіяна моральна шкода, а саме позивачем не доведено, що йому завдано моральних страждань саме незаконними діями ГУНП в Харківській області, немає жодного документу, що підтверджує, що позивачу у зв`язку зі скасуванням постанов про закриття кримінального провадження була взагалі така шкода заподіяла, внаслідок чого неможливо визначити чи існує причинно – наслідковій зв`язок між діями поліцейських та моральними стражданнями позивача. Крім того, немає розрахунку з чого складається моральна шкода, яка завдана останньому та докази, що її належним чином підтверджують. До позовної заяви не додано жодного доказу, що прямо чи опосередковано підтверджує заподіяння позивачу душевних страждань, або дає можливість оцінити ступінь порушення його нормального способу життя, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань. Зазначене свідчить, що Позивачем не наведено та переконливо не доведено фактів завдання йому моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що спір у даній справі виник з приводу стягнення суми, розмір якої є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без повідомленням учасників справи. 
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи у порядку письмового провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржене рішення відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції своє рішення мотивував наступним.
Оскарження позивачем процесуальних рішень слідчого та прокурора є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства, що не є підставою для відшкодування моральної шкоди у розумінні статті 23 ЦК України, оскільки не є порушенням прав особи. Судового рішення, яким би встановлювалась протиправність дій або бездіяльність слідчого або прокурора до суду не надано.
Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту завдання йому моральної шкоди, наявності такої шкоди та можливого причинно- наслідкового зв`язку між шкодою та тривалістю досудового розслідування, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеної у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.
Судом встановлено, що 05.06.2017 позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського ВП ГУНП в Харківській області із заявою щодо вжиття заходів до невідомих осіб, які в період часу з 04.06.2017 по 05.06.2017 здійснили крадіжку паркану за адресою: АДРЕСА_1 , чим спричинили матеріальну шкоду більше 10 000 грн. (а.с. 8).
Оскільки, в порушення вимог ст. 214 КПК України, слідчим не були внесені відомості до ЄРДР за його заявою від 05.06.2017, позивач звернувся зі скаргою до слідчого судді Київського районного суду м. Харкова, на бездіяльність слідчого, яка полягала у невнесенні відомостей до ЄРДР.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 07.07.2017 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано начальника слідчого відділу Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області, в порядку ст. 214 КПК України, внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 05.06.2017. (а.с. 10-11).
22.07.2017, на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 07.07.2017, внесено відомості до ЄРДР за фактом скоєння невстановленою особою у період часу з 04.06.2017 по 05.06.2017 таємно, шляхом вільного доступу крадіжки паркану, чим спричинили заявнику матеріальну шкоду в розмірі 10 000 грн. (кримінальне провадження № 1201722040002574 від 22.07.2017 за ч. 1 ст. 105 КК України. Розпочато досудове розслідування. (а.с. 12).
02.04.2021 постановою дізнавача СД ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області лейтенанта поліції Сізова А.О. кримінальне провадження № 1201722040002574 від 22.07.2017 закрито, у зв`язку з відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. (а.с. 13).
Не погодившись з вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді зі скаргою на постанову дізнавача про закриття кримінального провадження.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 05.07.2021 (справа № 640/17413/17) скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову дізнавача про закриття кримінального провадження від 02.04.2021 скасовано, матеріали кримінального провадження направленні керівнику Київської окружної прокуратури м. Харкова для вирішення питання про відновлення досудового розслідування. (а.с. 14-15).
Постановою дізнавача СД ХРУП №1 ГУ НП в Харківській області від 12.12.2022, кримінальне провадження № 1201722040002574 від 22.07.2017 знову закрито , у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. (а.с. 16).
Не погодившись з вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді зі скаргою на постанову про закриття кримінального провадження.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 23.06.2023 (справа № 953/4588/23) скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову дізнавача СД ХРУП №1 ГУНП в Харківській області від 12.12.2022 скасовано, матеріали кримінального провадження направленні для продовження досудового розслідування. (а.с. 17-18).
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї ст. - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 ЦК України).
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями завдавача, а викликана іншими обставинами.
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
У випадку, якщо порушення (дія/бездіяльність) уповноваженого органу має триваючий характер, встановленню підлягає також конкретно визначений період бездіяльності такого органу, оскільки вказана обставина впливає на визначення розміру моральної шкоди.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У вказаній справі позивач посилається на бездіяльність посадових осіб органів державної влади, а також бездіяльність самих органів державної влади, вважаючи, що тривале проведення досудового розслідування, підлягає відшкодуванню державою за рахунок Державного бюджету України.
При цьому, сторона позивача обґрунтовує вимоги щодо відшкодування моральної шкоди бездіяльністю відповідачів, вважаючи процесуальні рішення слідчого, прокурора незаконними з огляду на їх скасування слідчим суддею.

Дії (бездіяльність) ГУНП в Харківській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).
Поряд із цим, матеріали справи не містять будь-яких рішень, якими визнано дії чи бездіяльність посадових та службових осіб ГУНП в Харківській області незаконними. Оскарження незаконних дій працівників поліції та встановлення судовими рішеннями чи рішеннями вищестоящих органів протиправності їх поведінки є обов`язковим, відповідно до частини другої статті 23 ЦК України для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду (правові висновки, викладені у постановах від 25.01.2021 у справі № 227/4410/19, від 25.03.2021 у справі № 227/3052/19, від 19.12.2022 у справі № 466/5021/18, від 27.03.2023 у справі № 757/221/21-ц, від 15.07.2024 у справі № 127/17413/22) наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб органів державної влади сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів встановлення в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності у діях органу досудового розслідування, що могли спричинити душевні страждання позивачу.
Враховуючи викладене, колегія суддів відповідно до ст. 375 ЦПК України приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,384, 389 ЦПК України, суд апеляційної істанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 01 травня 2026 року.

Головуючий    В.Б. Яцина.

Судді  Ю.М. Мальований.

Н.П.Пилипчук.