КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
25 червня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/10073/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі: відповідача ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Вишгородської окружної прокуратури
на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області у складі судді Свєтушкіної Д. А.
від 16 березня 2026 року
у цивільній справі № 363/219/24 Вишгородського районного суду Київської області
за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Димерської селищної ради Вишгородського району
до ОСОБА_1 
третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 
про витребування майна з чужого незаконного володіння,
У С Т А Н О В И В:
В січні 2024 року керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Димерської селищної ради Вишгородського району звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою.
29 січня 2026 року до суду надійшла заява заступника керівника Вишгородської окружної прокуратури про зміну предмету позову, в якій просив позовні вимоги в цій справі розглядати в наступній редакції: «Витребувати на користь Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3221888301:21:182:0001, площею 0,2529 га; стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури судовий збір.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16 березня 2026 року позов залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі Вишгородська окружна прокуратура, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Стягнути з відповідача судовий збір 3 328 грн сплачений за подання до суду апеляційної скарги.
Зазначає, що прокурор у позовній заяві обґрунтовував недобросовісність відповідача ОСОБА_1 , оскільки спірна земельна ділянка площею 0,2529 га з кадастровим номером 3221888301:21:182:0001 частково накладається на землі водного фонду, а саме на двадцятип`ятиметрову прибережну захисну смугу Київського водосховища річки Дніпро. Звертає увагу на те, що вирішення питання щодо добросовісності чи недобросовісності набувача має здійснюватися судом виключно на стадії ухвалення судового рішення за результатами дослідження доказів по суті справи, тому суд першої інстанції не мав правових підстав вимагати внесення коштів на депозитний рахунок суду чи надання експертно-грошової оцінки на стадії підготовчого провадження. Також вказує, що ціна позову та судовий збір у загальному розмірі 5 368 грн за дві вимоги були розраховані правомірно на підставі нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка згідно з витягом з Державного земельного кадастру становить 702,04 грн, а чинне законодавство не містить обов`язку надавати експертну оцінку для визначення ціни позову. Посилається на правову позицію Верховного Суду, згідно з якою у випадку невідповідності ціни позову дійсній вартості майна суд самостійно попередньо визначає розмір судового збору та розглядає справу по суті, а не залишає позовну заяву без розгляду (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 756/16117/21). Крім того, наголошує, що положення частини п`ятої статті 390 Цивільного кодексу України поширюються лише на випадки витребування майна у добросовісного набувача, тоді як у цій справі прокурор доводить саме недобросовісність відповідача, що виключає застосування зазначеної норми при вирішенні питання про рух позову.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 зазначає, що ухвала суду першої інстанції від 16.03.2026 є законною та обґрунтованою. Зазначає, що прокурор протягом установленого строку не усунув недоліки позовної заяви, визначені в ухвалі від 10.02.2026, оскільки замість висновку про експертно-грошову оцінку надав лише витяг про нормативно-грошову оцінку. Звертає увагу на те, що статус недобросовісності набувача встановлюється виключно судовим рішенням, а до винесення такого рішення поведінка особи вважається добросовісною, що вимагає обов`язкового виконання вимог статті 177 ЦПК України щодо забезпечення інтересів відповідача шляхом внесення депозиту. Наголошує, що посилання прокурора на стару судову практику є безпідставними, оскільки нові норми матеріального та процесуального права мають зворотну дію в часі у справах, де судом першої інстанції ще не ухвалено рішення про витребування майна.
У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не погоджується з доводами прокурора та просить залишити оскаржувану ухвалу суду без змін. Зазначає, що 09.04.2025 набрав чинності Закон України № 4292-IX, яким доповнено статтю 177 ЦПК України та статтю 390 ЦК України обов`язком надання експертно-грошової оцінки нерухомого майна та попереднього внесення коштів на депозит суду. Звертає увагу на те, що добросовісність набувача презюмується відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України, а твердження прокурора є припущенням, оскільки немає жодного судового рішення, яке б спростовувало чесність відповідача. Наголошує, що заява про зміну предмета позову прокурором була подана 29.01.2026, тобто після набрання чинності зазначеними змінами, а тому позивач зобов`язаний був привести позовні вимоги у відповідність до чинного процесуального законодавства.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач до ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав та доводів викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Інші учасники не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Постановляючи ухвалу від 16 березня 2026 року про залишення позовної заяви без розгляду на підставі частини 13 статті 187 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором після зміни предмета позову не було виконано вимоги ухвали суду від 10.02.2026 щодо надання експертно-грошової оцінки спірної земельної ділянки та внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду відповідно до Закону України від 12.03.2025 № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача». 
Проте такий висновок суду першої інстанції є передчасним, помилковим та ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права і порушенні норм процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що керівник Вишгородської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом, який після зміни предмета позову сформульовано як вимогу про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,2529 га з кадастровим номером 3221888301:21:182:0001 на користь Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на положення статей 387, 388 ЦК України та наголошував на недобросовісності набувача спірного майна. Зокрема позивач зазначав, що відповідач у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки, яка частково накладається на двадцятип`ятиметрову прибережну захисну смугу Київського водосховища річки Дніпро, знала або, проявивши розумну обачність, могла і зобов`язана була знати про те, що ця ділянка належить до земель водного фонду та вибула з володіння громади з порушенням імперативних заборон закону.
Суд першої інстанції, посилаючись на презумпцію добросовісності набувача, передбачену частиною п`ятою статті 12 ЦК України, безпідставно поклав на прокурора обов`язок виконати вимоги абзацу другого частини четвертої статті 177 ЦПК України та частини п`ятої статті 390 ЦК України щодо обов`язкового внесення вартості майна на депозитний рахунок суду на стадії підготовчого провадження. Водночас судом не враховано, що положення частини 5 статті 390 ЦК України за своєю правовою природою поширюються виключно на випадки подання та розгляду позову про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача. У випадку, коли позивач у позовній заяві прямо обґрунтовує вимоги недобросовісністю кінцевого набувача майна, приписи щодо обов`язкового попереднього внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду та надання звіту про експертно-грошову оцінку не підлягають застосуванню на стадії прийняття заяви чи підготовчого провадження (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 28.01.2026 у справі № 363/4768/25).
Питання про добросовісність або недобросовісність набувача майна є ключовим елементом предмета доказування у віндикаційному спорі. Такий правовий висновок може бути зроблений судом лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх наявних у справі доказів за результатами розгляду справи по суті на стадії ухвалення остаточного судового рішення (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 01.12.2025 у справі № 354/419/25). У разі, якщо під час судового розгляду доводи прокурора про недобросовісність відповідача підтвердяться, суд задовольняє позов на підставі статті 387 ЦК України без застосування механізму компенсації, передбаченого частиною п`ятою статті 390 ЦК України. Якщо ж позивач не зможе спростувати презумпцію добросовісності та суд встановить, що набувач є добросовісним, невнесення прокурором вартості майна на депозитний рахунок суду буде самостійною підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, а не для залишення позовної заяви без розгляду (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 10.12.2025 у справі № 354/1754/24).
Таким чином, констатація судом першої інстанції статусу відповідача як добросовісного набувача на стадії підготовчого провадження та вимога про виконання умов матеріального закону під умовою залишення заяви без розгляду є вибірковим та помилковим правозастосуванням. Суд передчасно обмежив право позивача на доступ до правосуддя та порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким визначення предмета, підстав позову та обґрунтування вимог є виключним правом позивача, а обов`язком суду є розгляд цих тверджень по суті спору.
Аналогічний підхід висловлено Верховним Судом у подібній справі № 676/47/21 у постанові від 02.04.2026, де зазначено, що оскільки прокурор обґрунтовує позов недобросовісністю набувачів земельних ділянок, положення частини 5 статті 390 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються, а висновок суду першої інстанції про залишення позову без розгляду через невнесення депозиту є передчасним (правовий висновок).
З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції перешкоджає подальшому провадженню у справі, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до ст. 379 ЦПК України є підставою для її скасування та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється, адже справа направляється до суду першої інстанції для продовження розгляду. Розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 379, 381, 383 ЦПК України суд,
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу Вишгородської окружної прокуратури задовольнити.
Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 16 березня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 29 червня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов