ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 991/6084/25
провадження № 61-10668св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В., 

учасники справи: 
заявник (позивач) - прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Висоцька Наталя Василівна,
заінтересовані особи (відповідачі):  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Візіренко Вікторія Вікторівна, та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Боряк Галина Юріївна, на ухвалу Вищого антикорупційного суду від 19 червня 2025 року в складі колегії суддів: Олійник О. В., Литвинко Т. В., Сікори К. О., та постанову Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 17 липня 2025 року в складі колегії суддів Панкулича В. І., Глотова М. С., Панаіда І. В., 

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст заяви про забезпечення позову 

У червні 2025 року до Вищого антикорупційного суду надійшов позов держави Україна в особі прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Висоцької Н. В. (далі - прокурор) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Одночасно з пред`явленням позову позивач подав до суду заяву про забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що ОСОБА_1 на час набуття необґрунтованих активів (двох транспортних засобів), а саме станом на 20 січня 2023 року і на 26 квітня 2023 року працював на посаді начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України, тобто мав статус особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 є матір`ю дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та, відповідно, його тещою.

19 січня 2023 року ОСОБА_2 (теща ОСОБА_1 ) за договором купівлі-продажу із ТОВ «ВТП «Інжпроект» придбала автомобіль Toyota C-HR Hybrid об`ємом 1.987L HATCHBACK e-CVT, VIN: НОМЕР_1 , рік виробництва - 2022, за ціною з ПДВ 1 381 630,00 грн. 

26 квітня 2023 року ОСОБА_3 здійснила державну реєстрацію права власності на транспортний засіб TOYOTA C-HR, 2021 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , задекларованою митною вартістю 564 789,00 грн.

Прокурор у заяві навела обставини, які дають підстави стверджувати про набуття активів (спірні автомобілі) в розумінні пункту 2 частини восьмої статті 290 ЦПК України за дорученням ОСОБА_1 і що останній міг/може прямо чи опосередковано вчиняти щодо таких активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними. 

Прокурор зазначила, що зібрані документи вказують на необґрунтованість активів загальною вартістю 1 946 419,00 грн, а саме наявність визначеної частиною другою статті 290 ЦПК України різниці між вартістю таких активів та законними доходами (з урахуванням інформації про здійснені видатки) особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка у 500 і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом на день набрання чинності Законом України від 31 жовтня 2019 року № 263-ІХ (1 003 500 грн), та не перевищує межу, передбачену статтею 368-5 КК України (у 2023 році - 8 723 000 грн). До уваги взято законні доходи як ОСОБА_1 , його дружини ОСОБА_5 і дочки ОСОБА_4 (членів сім`ї станом на 2023 рік), так і особи, яка набула один з активів як титульний власник, - ОСОБА_2 . Проведений аналіз відомостей про задекларовані суми заощаджень, про законні доходи цих осіб, про надходження і видатки, здійснені з їхніх банківських рахунків, вказують на те, що транспортні засоби сукупною вартістю 1 946 419,00 грн ОСОБА_1 не міг набути за рахунок законних доходів.

Посилаючись на статтю 149 ЦПК України, прокурор просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на активи, які є предметом спору, оскільки невжиття заходів забезпечення позову (у разі задоволення пред`явленого позову) може призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду. Наявність ризику відчуження спірного майна пов`язує із тим, що ОСОБА_1 упродовж тривалого часу є особою, уповноваженою на виконання функцій держави, добре обізнаний з вимогами антикорупційного законодавства, розуміє наслідки визнання активів необґрунтованими, а також із тим, що здійснити оформлення відчуження транспортних засобів можливо в короткі строки.

У зв`язку з наведеним прокурор просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на зазначені вище транспортні засоби.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 

Вищий антикорупційний суд ухвалою від 19 червня 2025 року заяву про забезпечення позову задовольнив.

Наклав арешт (шляхом заборони розпорядження) на активи, які є предметом спору, а саме:
- транспортний засіб «TOYOTA C-HR HYBRID», 2022 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , номер кузова (VIN) НОМЕР_1 , дата реєстрації 20 січня 2023 року, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 ;
- транспортний засіб «TOYOTA C-HR», 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , дата реєстрації 26 квітня
2023 року, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наданими суду відомостями підтверджуються: існування спору між особами, які є сторонами у цивільній справі; зв`язок між обраним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог; існування ризиків неможливості та істотного ускладнення виконання рішення суду в разі задоволення заявлених позовних вимог держави Україна в особі прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про задоволення заяви представника позивача про забезпечення позову і накладення арешту на транспортні засоби, щодо яких прокурор пред`явив позов.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 адвокат Візіренко В. В., та представник ОСОБА_2 адвокат Боряк Г. Ю., подали апеляційні скарги.

Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду постановою від 17 липня 2025 року апеляційні скарги представника ОСОБА_3 адвоката Візіренко В. В. та представника ОСОБА_2 адвоката Боряк Г. Ю., залишила без задоволення, а ухвалу Вищого антикорупційного суду від 19 червня 2025 року залишила без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 

Короткий зміст вимог касаційних скарг та аргументи осіб, які їх подали 

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 

15 серпня 2025 року адвокат Візіренко В. В., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Вищого антикорупційного суду від 19 червня 2025 року та постанову Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 17 липня 2025 року у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Вищого антикорупційного суду від 19 червня 2025 року та постанову Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 17 липня 2025 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень представник ОСОБА_3 зазначає порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.
Указує на те, що суди порушили фундаментальні засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, оскільки до заяви про забезпечення позову прокурором не долучено жодного доказу. Суди під час розгляду указаної заяви посилались на докази, які долучені до позову по суті. Суди самовільно (без клопотання прокурора) вирішили досліджувати докази, які подані до позовної заяви, а не до заяви про забезпечення позову. Цими діями суди попередніх інстанцій порушили фундаментальний принцип змагальності та диспозитивності. 

З доданими до позовної заяви доказами, які безпідставно використані судами під час вирішення питання щодо забезпечення позову, представник відповідача ознайомилась вже після розгляду питання щодо забезпечення позову. Таким чином, суди попередніх інстанцій вийшли за межі своєї ролі арбітра у спорі та стали активними учасниками процесу на боці позивача, фактично виконавши за останнього обов`язок щодо зібрання та подачі доказів на підтвердження доводів заяви про забезпечення позову, що порушує принцип рівності сторін у цивільному судочинстві. Суд апеляційної інстанції також розглянув апеляційні скарги на ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову без жодного доказу, яким би підтверджувались доводи заяви про забезпечення позову. 

Також суди проігнорували доводи представника відповідача про штучне завищення вартості спірних автомобілів, у зв`язку із чим висновки судів про співмірність заходу забезпечення позову до вартості спірних активів є необґрунтованими. 

Крім того, представника відповідача указує на те, що суд першої інстанції мав повернути заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви через несплату прокурором судового збору за її розгляд, що передбачено Законом України «Про судовий збір». 

Також указано, що прокурор не довів обставин, що підтверджують необхідність забезпечення позову у цій справі, а застосовані заходи забезпечення позову порушують права відповідачів мирно володіти своїм майном. 

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 

15 серпня 2025 року адвокат Боряк Г. Ю., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Вищого антикорупційного суду від 19 червня 2025 року та постанову Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 17 липня 2025 року у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Вищого антикорупційного суду від 19 червня 2025 року та постанову Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 17 липня 2025 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень представник ОСОБА_2 зазначає порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

Указує на те, що суди розглянули заяву про забезпечення позову без сплати прокурор передбаченого законом судового збору за розгляд указаної заяви. У цій справі порушено основоположні принципи цивільного судочинства, а саме принцип змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України) та принцип диспозитивності (стаття 13 ЦПК України). Матеріали провадження щодо розгляду заяви про забезпечення позову містять лише вказану заяву і не містять доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог прокурора. Такі дії судів є несумісними із засадами неупередженості та об`єктивності. Суди самостійно зібрали докази, на які послались під час вирішення питання щодо забезпечення позову. Також суди порушили права відповідачів на ознайомлення з матеріалами справи.

Крім того, суди попередніх інстанцій послались як на доказ обґрунтованості вимог прокурора на відомості (графічні матеріали) від Комунальної установи «Центр інтегрованої системи відеоспостереження та відеоаналітики міста Одеси», однак такий доказ не був безпосередньо досліджений у судовому засіданні. 

Розгляд апеляційних скарг відбувся за фактичної відсутності матеріалів справи, оскільки в судовому засіданні суду апеляційної інстанції був лише примірник заяви прокурора про забезпечення позову та заперечення представників відповідачів. При цьому додатки, які суд першої інстанції використав як доказ та поклав в основу оскарженої ухвали, до суду апеляційної інстанції не передавалися. Докази, якими апеляційний суд мав перевірити обґрунтованість висновків суду першої інстанції, перебували в матеріалах справи щодо розгляду позову по суті, які знаходилися в цей час у суді першої інстанції. 

Інші учасники справи не скористалися правом подання відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 06 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2026 року цю справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Верховний Суд ухвалою від 14 квітня 2026 року справу призначив до судового розгляду.

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

Вирішуючи питання щодо застосування заходів забезпечення позову, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 26 жовтня 2021 року ОСОБА_1 присвоєно чергове військове звання «Полковник». У період з 08 серпня 2022 року до 03 січня 2024 року ОСОБА_1 обіймав посаду начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України. 

У заяві про забезпечення позову прокурор зазначав, що 19 січня 2023 року теща ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , за договором купівлі-продажу придбала автомобіль Toyota C-HR Hybrid, 2022 року виробництва за ціною 1 381 630,00 грн.

26 квітня 2023 року дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_3 здійснила державну реєстрацію права власності на транспортний засіб TOYOTA C-HR, 2021 року випуску, задекларованою митною вартістю 564 789,00 грн.

На час набуття спірних транспортних засобів ОСОБА_1 відповідно до положень підпункту «г» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» мав статус особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Проаналізувавши матеріальний стан ОСОБА_1 , його дружини ОСОБА_6 , а також дохід ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , прокурор дійшов висновку, що їх дохід не дозволяв набути у власність актив у вигляді автомобілів TOYOTA C-HR та Toyota C-HR Hybrid сукупною вартістю 1 946 419,00 грн.

Згідно із даними з ДРФОПП та декларації за 2022 рік дохід ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_6 за 2022 рік складав 1 198 148,00 грн. З інформації про рух коштів на банківському рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що за період з 01 січня 2022 року до 26 квітня 2023 року він одержав дохід у виді заробітної плати та інших соціальних виплат у розмірі 934 846,00 грн, переказ від дружини 3 500,00 грн. 

Враховуючи залишок коштів на рахунку, за вказаний період ОСОБА_1 мав в розпорядженні 946 876,00 грн. Загальна сума здійснених у цей період ним витрат з банківського рахунку складає 321 563,00 грн, а залишок коштів станом на 26 квітня 2023 року становив 625 312,00 грн.

Із аналізу руху коштів на банківському рахунку ОСОБА_6 в АТ КБ «ПриватБанк», на який надходила її заробітна плата, в період з 01 січня 2022 року до 26 квітня 2023 року вона отримала 1 046 571,00 грн. Її витрати за цей період склали 1 033 459,00 грн, а залишок коштів станом на 26 квітня 2023 року становив 13 112,00 грн.

Розмір задекларованих заощаджень ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2022 року та 31 грудня 2023 року залишався незмінним - 30 000,00 доларів США, а інформація про наявність заощаджень у його дружини відсутня.

Інформація про офіційні доходи та витрати тещі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не вказує на її фінансову спроможність придбати автомобіль вартістю 1 381 630,00 грн. Законний дохід ОСОБА_2 за період з 1998 року до І квартал 2023 року (включно) склав 533 234,00 грн. Її чоловік ОСОБА_7 , який подає щорічні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, у декларації за 2023 рік не вказав відомостей про неї як члена сім`ї (дружину) та розмір, джерела її доходів за 2023 рік. Задекларована сума його доходів за 2023 рік становить 97 499,00 грн.

Згідно із даними ДРФОПП законний дохід дочки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , за період з ІІІ кварталу 2022 (моменту отримання першого законного доходу) до квітня 2023 року (включно) становив 11 590,00 грн. Згідно з інформацією про рух коштів по її банківському рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01 січня 2022 року до 26 квітня 2023 року вона мала на рахунку суму в розмірі 290 899,00 грн (з яких перекази від ОСОБА_1 - 105 000,00 грн та ОСОБА_6 - 102 500,00 грн). Витрати з рахунку склали 228 475,00 грн, зняття готівки - 45 183,00 грн. 

Також прокурор посилається на придбання 11 серпня 2022 року ОСОБА_3 двох земельних ділянок сукупною вартістю 130 500,00 грн. На думку прокурора, такі відомості вказують на відсутність у ОСОБА_3 можливості придбати автомобіль вартістю 564 789,00 грн за рахунок власних заощаджень. 
У заяві про забезпечення позову прокурор зазначав, що хоч автомобіль TOYOTA C-HR HYBRID зареєстрований на ОСОБА_2 , фактичними користувачами автомобіля є ОСОБА_1 , його дружина та дочка. ОСОБА_2 жодного разу не фіксувалася за кермом транспортного засобу. Враховуючи, що вона проживає за 150 км від м. Одеса у період з 19 березня 2023 року до 24 травня 2024 року автомобіль майже кожного дня фіксується камерами відеоспостереження на території м. Одеса. Щодо автомобіля TOYOTA C-HR, зареєстрованого на ОСОБА_3 , прокурор посилається на їх близькі родинні відносини із ОСОБА_1 ; відсутність у ОСОБА_3 законного доходу, необхідного для придбання активу; невідображення ОСОБА_1 у щорічній декларації за 2023 рік відомостей про придбання його дочкою такого транспортного засобу, що розцінюється як можливе приховування факту набуття активу.

На переконання прокурора, наведені факти можуть вказувати на те, що набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобілів у власність здійснено за дорученням ОСОБА_1 , а після оформлення права власності на транспортні засоби останній мав можливість прямо чи опосередковано вчиняти щодо активу дії тотожні за замістом здійсненню права розпорядження.

Вищий антикорупційний суд ухвалою від 19 червня 2025 року відкрив провадження у цивільній справі за позовом Держави в особі прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Висоцької Н. В. до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Цивільну справу вирішив розглядати в порядку загального позовного провадження. Призначив справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 14 год 30 хв 05 серпня 2025 року, яке відбудеться у приміщенні Вищого антикорупційного суду.

Судами встановлено і сторонами не спростовано, що заява про забезпечення позову у цій справі розглянута після відкриття провадження у цій справі по суті. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають з огляду на таке. 

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно з пунктом 1-1 частини першої, частиною третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У заяві про забезпечення позову шляхом накладення арешту на активи, які є предметом спору у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, мають бути наведені у достатньому обсязі дані, які дають змогу вважати активи необґрунтованими, а у заяві про забезпечення позову шляхом накладення арешту на інші активи відповідача, які відповідають вартості активів, які є предметом спору, - також обґрунтування неможливості накладення арешту саме на оспорювані активи. Якщо у такій заяві про забезпечення позову порушується питання про її розгляд без повідомлення відповідача, у ній також має бути наведено належне обґрунтування такої необхідності (частина третя статті 151 ЦПК України).

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19), на яку міститься посилання у касаційній скарзі та яку враховано судами, зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо за його застосування забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У випадку подання позову про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися такими активами, відчужити майно, яке перебуває у його власності, є беззаперечною, і такі дії у майбутньому можуть утруднити виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь прокурора і якщо у відповідача відсутнє інше майно.

Прокурор має у достатньому обсязі навести дані, які дають змогу вважати активи необґрунтованими.

Спростування необґрунтованості активів покладається на відповідача.

Надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном, вимоги про стягнення його заявлені прокурором) свідчить про застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування.

За таких обставин у разі звернення прокурора із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, саме відповідач має доводити недоцільність, неспівмірність заходів забезпечення позову, про вжиття яких просить у суду прокурор. 

У справі, що переглядається, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, суди попередніх інстанцій встановили, що наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 26 жовтня 2021 року ОСОБА_1 присвоєно чергове військове звання «Полковник». 

У період з 08 серпня 2022 року до 03 січня 2024 року ОСОБА_1 обіймав посаду начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України. 

У заяві про забезпечення позову прокурор зазначав, що 19 січня 2023 року теща ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , за договором купівлі-продажу придбала автомобіль Toyota C-HR Hybrid, 2022 року виробництва за ціною 1 381 630,00 грн.

26 квітня 2023 року дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_3 здійснила державну реєстрацію права власності на транспортний засіб TOYOTA C-HR, 2021 року випуску, задекларованою митною вартістю 564 789,00 грн.

Суди дійшли висновку, що на час набуття спірних транспортних засобів ОСОБА_1 відповідно до положень підпункту «г» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» мав статус особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Проаналізувавши матеріальний стан ОСОБА_1 , його дружини ОСОБА_6 , а також дохід ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , прокурор дійшов висновку, що їх дохід не дозволяв набути у власність актив у вигляді автомобілів TOYOTA C-HR та Toyota C-HR Hybrid сукупною вартістю 1 946 419,00 грн.

Суди зазначили, що за даними з ДРФОПП та декларації за 2022 рік дохід ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_6 за 2022 рік складав 1 198 148,00 грн. З інформації про рух коштів на банківському рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що за період з 01 січня 2022 року до 26 квітня 2023 року він одержав дохід у виді заробітної плати та інших соціальних виплат у розмірі 934 846,00 грн, переказ від дружини 3 500,00 грн. 

Враховуючи залишок коштів на рахунку, за вказаний період ОСОБА_1 мав в розпорядженні 946 876,00 грн. Загальна сума здійснених у цей період ним витрат з банківського рахунку складає 321 563,00 грн, а залишок коштів станом на 26 квітня 2023 року становив 625 312,00 грн.

Суди указали, що з аналізу руху коштів на банківському рахунку ОСОБА_6 в АТ КБ «ПриватБанк», на який надходила її заробітна плата, вбачається що в період з 01 січня 2022 року до 26 квітня 2023 року вона отримала 1 046 571,00 грн. Її витрати за цей період склали 1 033 459,00 грн, а залишок коштів станом на 26 квітня 2023 року становив 13 112,00 грн.

Розмір задекларованих заощаджень ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2022 року та 31 грудня 2023 року залишався незмінним - 30 000,00 доларів США, а інформація про наявність заощаджень у його дружини відсутня.

Суди зазначили, що інформація про офіційні доходи та витрати тещі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не вказує на її фінансову спроможність придбати автомобіль вартістю 1 381 630,00 грн. Законний дохід ОСОБА_2 за період з 1998 року до І квартал 2023 року (включно) склав 533 234,00 грн. Її чоловік ОСОБА_7 , який подає щорічні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, у декларації за 2023 рік не вказав відомостей про неї як члена сім`ї (дружину) та розмір, джерела її доходів за 2023 рік. Задекларована сума його доходів за 2023 рік становить 97 499,00 грн.

Суди указали, що за даними ДРФОПП законний дохід дочки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , за період з ІІІ кварталу 2022 (моменту отримання першого законного доходу) до квітня 2023 року (включно) становив 11 590,00 грн. Згідно з інформацією про рух коштів по її банківському рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01 січня 2022 року до 26 квітня 2023 року вона мала на рахунку суму в розмірі 290 899,00 грн (з яких перекази від ОСОБА_1 - 105 000,00 грн та ОСОБА_6 - 102 500,00 грн). Витрати з рахунку склали 228 475,00 грн, зняття готівки - 45 183,00 грн. Також прокурор посилається на придбання 11 серпня 2022 року ОСОБА_3 двох земельних ділянок сукупною вартістю 130 500,00 грн. На думку прокурора, такі відомості вказують на відсутність у ОСОБА_3 можливості придбати автомобіль вартістю 564 789,00 грн за рахунок власних заощаджень. 

У заяві про забезпечення позову прокурор зазначав, що хоч автомобіль TOYOTA C-HR HYBRID зареєстрований на ОСОБА_2 , фактичними користувачами автомобіля є ОСОБА_1 , його дружина та дочка. ОСОБА_2 жодного разу не фіксувалася за кермом транспортного засобу. Враховуючи, що вона проживає за 150 км від м. Одеса у період з 19 березня 2023 року до 24 травня 2024 року автомобіль майже кожного дня фіксується камерами відеоспостереження на території м. Одеса. 

Щодо автомобіля TOYOTA C-HR, зареєстрованого на ОСОБА_3 , прокурор посилається на їх близькі родинні відносини із ОСОБА_1 ; відсутність у ОСОБА_3 законного доходу, необхідного для придбання активу; невідображення ОСОБА_1 у щорічній декларації за 2023 рік відомостей про придбання його дочкою такого транспортного засобу, що розцінюється як можливе приховування факту набуття активу.

На переконання прокурора, наведені факти можуть вказувати на те, що набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобілів у власність здійснено за дорученням ОСОБА_1 , а після оформлення права власності на транспортні засоби останній мав можливість прямо чи опосередковано вчиняти щодо активу дії тотожні за замістом здійсненню права розпорядження.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо можливості задоволення заяви прокурора про забезпечення позову до подання позовної заяви, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши у цій справі необхідність дослідження всіх обставин набуття відповідачами активів, щодо яких порушується питання про їх необґрунтованість, а також ризик їх відчуження, суди вважали, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позовної заяви. При цьому суди дослідили як доводи прокурора, так і заперечення відповідачів, які брали участь у судових засіданнях у судах першої та апеляційної інстанцій та були заслухані судами.

Суди зазначили, що на етапі вирішення питання щодо забезпечення позову у цій справі заявником наведені достатні підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту шляхом заборони розпорядження транспортними засобами. Невжиття відповідного заходу забезпечення може призвести до унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позовної заяви у зв`язку із ризиком відчуження відповідних активів. 

З таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів Верховного Суду погоджується. 

Колегія суддів враховує, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, наклав арешт шляхом заборони розпорядження транспортними засобами. Перешкодою у вільному розпорядженні майном є саме заборона на його відчуження, при цьому накладений арешт не перешкоджає реалізації права власників щодо користування ним.

Вимогами частини першої статті 400 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. 

Доводи касаційних скарг за своєю суттю стосуються одних і тих самих обставин незгоди із оскарженими судовими рішеннями, а саме з незгодою із застосуванням у цій справі заходів забезпечення позову, і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржених рішень, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. 

Доводи касаційних скарг про те, що у цій справі прокурор не додала до заяви про забезпечення позову доказів на підтвердження відповідних вимог і ця заява судами попередніх інстанцій розглянута без доказів є непідтвердженими.

У цій справі прокурор подала позов та заяву про забезпечення цього позову одночасно.

Судами встановлено і сторонами не спростовано, що 19 червня 2025 року суд першої інстанції постановив ухвалу про відкриття провадження у справі по суті, після цього розглянув заяву про забезпечення позову.

У тексті заяви про забезпечення позову (після прохальної частини цієї заяви) міститься допис такого змісту: «Оскільки заява про забезпечення позову подається одночасно з позовною заявою, копії документів, які підтверджують доводи, викладені у заяві та повноваження прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, містяться у додатках до позовної заяви». 
Отже, суд мав можливість належним чином оцінити та перевірити дані, на які прокурор посилався, вважаючи спірні активи необґрунтованими. 

Також спростовуються доводи касаційних скарг про те, що у цій справі суд взяв на себе функції сторони обвинувачення та самостійно здобув докази, які покладено в обґрунтування прийнятого рішення. 

Такі доводи є безпідставними, оскільки: суди у цій справі розглянули виключно ті докази, які подані самим прокурором; розгляд справи у суді першої інстанції відбувся за участі прокурора та представників відповідачів; в суді апеляційної інстанції представники відповідачі не заперечували проти апеляційного розгляду за відсутності прокурора; суди попередніх інстанцій в оскаржених рішеннях виклали мотивовані висновки як щодо доводів позивача, так і щодо доводів відповідачів. 

Таким чином, у цій справі розгляд питання про застосування заходу забезпечення позову відбувся без порушення права відповідачів на справедливий і публічний розгляд їх справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 

Доводи касаційних скарг про те, що власники автомобілів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (які обізнані про факт проведення перевірки необґрунтованості активів цих відповідачів ще з травня 2025 року) не вчиняли будь-яких дій щодо відчуження свого майна чи інших дій з метою приховати його від потенційного стягнення в дохід держави, не спростовують висновки судів про те, що на момент розгляду судами заяви про забезпечення позову існували ризики вчинення таких дій у майбутньому, тобто до ухвалення кінцевого рішення по суті спору. 

Доводи касаційних скарг про те, що вартість пред`явленого до відповідачів позову не підтверджена висновками відповідних експертиз не впливають на висновок судів у цій справі, оскільки такі доводи підлягають оцінці під час розгляду справи про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави по суті. Вжиті заходи забезпечення позову такі доводи не спростовують.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги представника ОСОБА_3 
про те, що заяву про забезпечення позову суду необхідно було повернути заявнику, оскільки прокурором не сплачено судовий збір за подання заяви та не зазначено про наявність у прокуратури електронного кабінету.

Згідно з пунктом 15 частини другої статті 3 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» за подання позовної заяви у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави судовий збір не справляється.

За наведеними положеннями від сплати судового збору звільняється позивач у спорах про визнання необґрунтованими активів у вигляді грошових коштів та їх стягнення в дохід держави. Тобто положення вказаної норми поширюються на особу, яка подає (має намір подати) позовну заяву про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, чи заяву про забезпечення відповідного позову (постанова Верховного Суду від 24 грудня 2025 року у справі № 991/2568/25, провадження № 61-7734св25). 

Не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень доводи касаційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Боряк Г. Ю. про те, що суди попередніх інстанцій на підтвердження доводів прокурора надали оцінку відомостям (графічні матеріали) Комунальної установи «Центр інтегрованої системи відеоспостереження та відеоаналітики міста Одеси», однак такий доказ не був безпосередньо досліджений у судовому засіданні. З аналізу оскаржених рішень можна зробити висновок, що цей доказ згадується серед переліку доказів, які надані прокурором, однак із змісту судових рішень не вбачається, що зазначений доказ покладено в основу висновку про забезпечення позову у цій справі, що спростовує відповідний довід касаційної скарги.

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги переглянув рішення місцевого суду, надав відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у відповідачів іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих оскаржуваних судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь відповідачів. 

Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

Враховуючи викладене, Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими.

За таких обставин касаційні скарги задоволенню не підлягають, а ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до вимог статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, касаційні скарги задоволенню не підлягають, а оскаржені ухвала Вищого антикорупційного суду від 19 червня 2025 року та постанова Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 17 липня 2025 року підлягають залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 , в інтересах якої діє Візіренко Вікторія Вікторівна , та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Боряк Галина Юріївна , залишити без задоволення. 

Ухвалу Вищого антикорупційного суду від 19 червня 2025 року та постанову Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 17 липня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Є. В. Синельников	
		
Судді	О. М. Осіян	
		
	Н. Ю. Сакара	
		
	В. В. Сердюк	
		
	В. В. Шипович