Справа № 420/36135/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хурси О. О.,
за участю секретаря судового засідання Сидоренко Ю. С.,
представника позивача Луба В. В.,
представника відповідача Копиці С. М.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0268828-2408-1502-UA51080090000065506 від 19.05.2025 на суму 582155,98 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області № 0268828-2408-1502-UA51080090000065506 від 19.05.2025 про нарахування податку на нерухоме майно в сумі 582155,98 грн є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки контролюючий орган безпідставно застосував завищену ставку податку у розмірі 1,00%. Позивач наголошує, що згідно з рішенням Саф`янівської сільської ради № 899-VII від 30.06.2021, для будівель, що використовуються, як зерносховища (код 1271.3), встановлено ставку 0,1%, а для гаражів (код 1242) передбачено пільгу у розмірі 100%. Фактичне призначення об`єктів нерухомості підтверджується довідкою товариства з обмеженою відповідальністю «Одеське БТІ» № б/н від 20.12.2021 (а. с. 44 - 45) та висновком експерта № 12-08/2024 від 12.08.2024 (а. с. 76 - 91), згідно з якими будівлі під літерами «Ю» та «Т» є зерносховищами, а будівлі «Д1», «А1» та «Х» - наземними гаражами та гаражним навісом. Також позивач зазначає, що рішеннями Одеського окружного адміністративного суду у справах № 420/33435/23 та № 420/31105/24 підтверджено класифікацію, як «Будівлі сільськогосподарського призначення» (код 127).
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки розрахунок податку на нерухоме майно за 2024 проведено правомірно, оскільки контролюючий орган обчислив податкове зобов`язання на підставі наявних даних Державного реєстру речових прав, згідно з якими за позивачем обліковується частка комплексу у с. Саф`яни. При цьому податкова служба наголошує, що на момент нарахування в реєстрі була відсутня інформація про технічні характеристики чи належність об`єкта до пільгових класів сільськогосподарських будівель або гаражів.
Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.
Позивач був власником 140/175 часток комплексу нежитлових будівель та споруд загальною площею 14814,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 27). У 2022 частину часток продано товариству з обмеженою відповідальністю «СОЛАГРО», що підтверджується договорами купівлі-продажу від 20.08.2022 та від 17.10.2022 (а. с. 29 - 41). 
23.06.2023 позивач звернувся з заявою до начальника Головного управління ДПС в Одеській області про нарахування податку на нерухоме майно за 2022, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , врахувавши різні ставки податку за 1 кв. м. на основі рішенням Саф`янівської сільської ради № 899-VII від 30.06.2021 на 2022 та згідно довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Одеське БТІ» № б/н від 20.12.2021 (а. с. 43).
Контролюючим органом прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення № 0268828-2408-1502-UA51080090000065506 від 19.05.2025 (а. с. 11).
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України, щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VІІІ, яким внесено зміни до Податкового кодексу України в частині справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у тому числі його поширено й на нежитлову нерухомість.
Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Так, відповідно до п. 30.1 ст. 30 Податкового кодексу України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку, щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених п. 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Тобто, податковою пільгою є часткове або повне звільнення осіб від сплати певного податку за наявності передбачених та закріплених юридичних фактів. Це означає, що податкова пільга поширюється виключно на певну категорію осіб, у той час, як для інших платників податків обов`язок, щодо його сплати є незмінним.
При цьому, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб) у розрізі податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є податковою пільгою, яка встановлюється органом місцевого самоврядування.
Такі будівлі, споруди є прямо визначеними Податковим кодексом України об`єктами нерухомості, які не підлягають оподаткуванню взагалі, тобто наявність яких, податкове законодавство не пов`язує з виникненням у платника податкового обов`язку.
В розумінні пп. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не сплачують податок на нерухоме майно особи - власники цього нерухомого майна (як юридичні, так і фізичні), які безпосередньо займаються сільськогосподарською діяльністю, тобто, зайняті у процесі виробництва, переробки власно виробленої сільськогосподарської продукції та її подальшої реалізації.
Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 140/2700/19.
При цьому правовий аналіз пп. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України дає підстави для висновку, що її застосування передбачає наявність одночасно трьох умов для звільнення об`єкта нерухомості від оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, а саме:
- віднесення будівлі до класу будівель сільськогосподарського призначення;
- власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником;
- вказані будівлі не здаються в оренду, лізинг, позичку.
За приписами пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, зокрема будівлі промислові та склади.
Відповідно до визначення, яке міститься в пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власно виробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України, щодо стимулювання утворення та діяльності сімейних фермерських господарств» від 10.07.2018 № 2497 - Про сільськогосподарський перепис VІІ пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 доповнено словами «або фізична особа - підприємець». Тобто, з моменту набрання чинності цим Законом, законодавець надає статус сільськогосподарського товаровиробника і фізичним особам-підприємцям, які займаються виробництвом сільськогосподарської продукції та здійснюють операції з її постачання.
Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у ст. 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18.01.2001 № 2238-ІІІ, під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.
Крім цього, згідно з абзацом другим ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - сільськогосподарські товаровиробники, фізичні особи (у тому числі домогосподарства, фізичні особи, що здійснюють діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, самозайняті особи у сфері сільського господарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю.
Таким чином, виробником сільськогосподарської продукції може бути і фізична особа без статусу підприємця.
Та обставина, що сільськогосподарським товаровиробником може бути і фізична особа-підприємець, підтверджується постановою Верховного Суду від 21.10.2020, прийнятою у справі № 520/8580/18.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.
Статтею 3 Закону України «Про особисте селянське господарство» передбачено, що дія цього Закону поширюється на фізичних осіб, яким у встановленому законом порядку передано у власність або оренду земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.
Відповідно до частини першої ст. 6 Закону України «Про особисте селянське господарство» до майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, належать земельні ділянки, жилі будинки, господарські будівлі та споруди, сільськогосподарська техніка, інвентар та обладнання, транспортні засоби, сільськогосподарські та свійські тварини і птиця, бджолосім`ї, багаторічні насадження, вироблена сільськогосподарська продукція, продукти її переробки та інше майно, набуте у власність членами господарства в установленому законодавством порядку.
З матеріалів справи встановлено, що комплекс нежитлових будівель та споруд загальною площею 14814,6 кв. м., що розташований за адресою: Одеська обл., с. Саф`яни, вул. Ярослава Мудрого (Чапаєва), буд. 14 використовувались позивачем при здійсненні сільськогосподарської діяльності включаючи зерносховища (літ. «Ю» та «Т»), гаражі (літ. «А1» та «Д1») та інші споруди, які класифікуються, як будівлі сільськогосподарського призначення (код 127 за ДК 018-2000), що підтверджується довідкою товариства з обмеженою відповідальністю «Одеське БТІ» № б/н від 20.12.2021 (а. с. 44 - 45) та висновком експерта № 12-08/2024 від 12.08.2024 (а. с. 76 - 91).
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 127) «Будівлі нежитлові» належить клас (код 1271) «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо.
До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 - «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», що включає підкласи: 1271.1 - «Будівлі для тваринництва», 1271.2 - «Будівлі для птахівництва», 1271.3 - «Будівлі для зберігання зерна», 1271.4 - «Будівлі силосні та сінажні», 1271.5 - «Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства»; 1271.6 - «Будівлі тепличного господарства», 1271.7 - «Будівлі рибного господарства», 1271.8 - «Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва», 1271.9 - «Будівлі сільськогосподарського призначення інші».
Верховний Суд у постанові від 09.05.2023 у справі № 380/10802/22 зазначав, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
При цьому, як вказав Верховний Суд в постанові від 09.05.2023 у справі № 380/10802/22, норми податкового законодавства України не покладають на платника податку обов`язок отримати від експертної установи експертний висновок, щодо правильності класифікації наявних у власності особи об`єктів нерухомості за державним класифікатором ДК 018:2000.
Аналогічні висновки, викладені в постанові Верховного суду від 09.05.2023 у справі № 380/10802/22.
Отже, викладене повністю підтверджує той факт, що позивач відповідно до закону займався виробництвом сільськогосподарської продукції та її реалізацією, що також підтверджується довідкою товариства з обмеженою відповідальністю «Одеське БТІ» № б/н від 20.12.2021 (а. с. 44 - 45) та висновком експерта № 12-08/2024 від 12.08.2024 (а. с. 76 - 91), тобто позивач був сільськогосподарським товаровиробником, використовуючи у своїй господарській діяльності належне йому нерухоме майно, щодо якого відповідачем винесено податкове повідомлення рішення № 0268828-2408-1502-UA51080090000065506 від 19.05.2025.
Відтак, враховуючи те, що належне позивачу нерухоме майно, а саме комплекс нежитлових будівель та споруд загальною площею 14814,6 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , використовувалось позивачем, як сільськогосподарським товаровиробником під час сільськогосподарського виробництва, не здається ним в оренду чи лізинг, суд вважає, що в силу положень пп. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України це нерухоме майно не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як було визначено відповідачем у оскаржуваному податковому повідомлені-рішенні, тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення № 0268828-2408-1502-UA51080090000065506 від 19.05.2025 є протиправним та підлягає скасуванню.
У відповідності до вимог частини першої ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
З урахуванням викладеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.
Відповідно до частини першої ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Суд вважає необхідним стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений ним судовий збір.
Керуючись ст. 72 - 74, 77, 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5; ЄДРПОУ: 44069166) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області № 0268828-2408-1502-UA51080090000065506 від 19.05.2025.
Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5821,56 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 22.05.2026.

Суддя Олександр ХУРСА