КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/8497/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року місто Київ
справа № 2-3074/11 

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2026 року про відмову у задоволенні скарги, постановлену під головуванням судді Писанець Н.В., у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та про зобов`язання вчинити дії заінтересовані особи: начальник Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач Кредитна спілка «Либідь», боржник  ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області зі скаргою набездіяльність Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в якій просив:
визнати неправомірним рішення начальника Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо відмови в знятті арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного 12 листопада 2014 року в межах виконавчого провадження НОМЕР_2;
зобов'язати Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), зняти арешт та припинити дію обтяжень з майна ОСОБА_1 , накладеного 12 листопада 2014 року в межах виконавчого провадження НОМЕР_2.
В обгрунтування вимог посилався на те, що на виконанні у Броварському міськрайонному ВДВС Київської області перебувало виконавче провадження НОМЕР_2 щодо виконання виконавчого листа №2-3074/2011 від 25 березня 2013 року, виданого Броварським міськрайонним судом Київської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь КС «Либідь» заборгованості за кредитним договором №34 від 02грудня 2006 року в сумі 200853,96 грн.
Вказував, що в межах даного виконавчого провадження 12 листопада 2014 року постановою державного виконавця накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 14 листопада 2014 року за №7697989.
Зазначав, що постановою державного виконавця Броварського міськрайонного ВДВС Київської області від 29 березня 2016 року виконавче провадження НОМЕР_2 завершено, а виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».
Заявник вважає, що приймаючи рішення про повернення виконавчого документу стягувачу, державним виконавцем не було вирішено питання про скасування арешту із майна боржника, що є порушенням вимог чинного законодавства.
Вказував, що 06 травня 2024 року представник заявника звернувся до ЦМУ МЮ (м.Київ) із заявою про скасування арешту із належного  ОСОБА_4 майна, який був накладений вищевказаною постановою, проте у задоволенні даної заяви було відмовлено, зазначивши, що вказані у зверненні обставини не є підставою для звільнення майна з під арешту.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2026 рокувідмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник заявникаОСОБА_1 -  ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою скаргу задовольнити.
На обґрунтування вимог посилався на те, що судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення до правовідносин, що мали місце 29 березня 2016 року, помилково застосовано норми п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» редакції Закону №1404-VIII від 02 червня 2016 року, який лише 05 жовтня 2016 року набрав законної сили, наслідком чого стало, незастосування судом діючих норм матеріального права.
Вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що строк для повторного пред`явлення стягувачем вказаного виконавчого документу до примусового виконання сплив 29 березня 2017 року. В матеріалах справи відсутня інформація, як про переривання строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, так і про звернення стягувача до суду з заявою про поновлення цього строку.
Зазначав, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення помилково надав оцінку дій державного виконавця щодо не зняття арешту 29 березня 2016 року у виконавчому провадженні НОМЕР_2 на стадії його завершення під час повернення виконавчих документів стягувачу. В той же час, предметом скарги є дії державного виконавця щодо не зняття арешту у виконавчому провадженні НОМЕР_2 на заяву представника скаржника адвоката Горлатого О.В. від 24 вересня 2025 року.
Посилався на те, що доводи державного виконавця про те, що ОСОБА_1 не оплатив витрати на виконавче провадження, тому державний виконавець не має права скасовувати арешт з майна боржника є безпідставні, оскільки виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. 
Вказував, що у цьому випадку вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень про стягнення боргу з ОСОБА_1 не відбулося, як і відсутня постанова виконавця щодо стягнення виконавчого збору та постанова про стягнення витрат виконавчого провадження- як підстави для продовження арешту майна боржника. 
Вважає, що не зняття державним виконавцем накладеного арешту з майна боржника за наявності умов відсутності виконавчого провадження є нічим іншим, як невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
В судовому засіданні апеляційного суду представник заявника доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.
Заінтересовані особи: Броварський ВДВС у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач КС «Либідь», боржник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України  неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника (боржника), з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2012 року стягнуто солідарно з  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь КС «Либідь» заборгованість за кредитним договором в розмірі 200853,96 грн. 
Стягнуто солідарно із  ОСОБА_3 та ОСОБА_1  на користь держави судові витрати: 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
23 травня 2013 року судом першої інстанції були видані виконавчі листи.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2013 року поновлено КС «Либідь» строк пред'явлення виконавчих листів до виконання, виданих у справі КС «Либідь» до  ОСОБА_3 та ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Судом встановлено, що на виконанні у Броварському міськрайонному ВДВС Київської області перебувало виконавче провадження НОМЕР_2 щодо виконання виконавчого листа №2-3074/2011 від 23 травня 2013 року, виданого Броварським міськрайонним судом Київської області про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1  на користь КС «Либідь» заборгованості за кредитним договором в розмірі 200853,96 грн.
Постановою ВДВС Броварського міськрайонного управління юстиції від 12 листопада 2014 року в межах вказаного виконавчого провадження накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 14 листопада 2014 року за №7697989.
Постановою державного виконавця ВДВС Броварського міськрайонного управління юстиції від 29 березня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».
24 вересня 2025 року представник заявника звернувся до Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою, в якій просив зняти арешт та припинити дію обтяжень з майна ОСОБА_1 .
Листом від 06 жовтня 2025 року №122477 Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовив у знятті арешту з майна ОСОБА_1 посилаючись на те, що боржником не сплачено ані суму боргу, ані суму виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
Крім того, у листі вказано, що виконавче провадження НОМЕР_2 знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання виконавчих документів.
Звертаючись до суду зі скаргою,  ОСОБА_1 вказував на те, що незняття державним виконавцем накладеного арешту за наявності умов відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. 
Положеннями статті 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.451 ЦПК України уразі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», №18357/91, § 40).
Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.
Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід'ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.
ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун'єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).
Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 23 травня 2013 року №2-3074/11 та пред'явлення його до виконання були врегульовані Законом №606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.
За змістом статті 11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону №606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону №606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п'ята статті 47 Закону №606-XIV).
Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону №606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Згідно з частиною другою статті 50 Закону №606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Отже, з огляду на наведені норми Закону №606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.
Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 47 Закону №606-XIV, не позбавляло стягувача права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника.
Відповідно до частини першої статті 22 Закону №606-XIV виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред'явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред'явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.
Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред'явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.59 Закону №1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.
Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов'язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.
Відповідно до частини 5 статті 13 Закону №1404-VIII постанова про зняття арешту постановляється виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.
Разом з тим, Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв'язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу та/або закінчення виконавчого провадження.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17 (адміністративне провадження №К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2025 року в справі №2/1522/11652/11 звернула увагу, що законодавець у Законі №1404-VIII передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону №1404-VIII).
Враховуючи наведене повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону №1404-VIII).
Водночас, у постанові від 04 червня 2025 року Верховний Суд у справі №756/8592/24 (провадження №61-16951св24), у правовідносинах, що є подібними, зауважив, що Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та заборони його відчуження, у відсутність майнових претензій з боку стягувача та відсутність у необхідності подальшого застосування таких заходів, бездіяльність державних виконавців щодо незняття арешту з майна боржника та заборони на його відчуження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння його майном.
Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року в справі №161/14034/20, від 22 грудня 2021 року в справі № 645/6694/15, від 12 жовтня 2022 року в справі № 203/3435/21, від 13 липня 2022 року в справі № 2/0201/806/11, від 10 січня 2024 року справа № 569/6234/22 (провадження № 61-2690св23), від 28 серпня 2024 року у справі № 947/36027/21 (провадження № 61-12849св23).
Арешт майна має тимчасовий характер, і його тривалість обмежена часовими рамками виконавчої процедури. Після припинення такої процедури відповідне втручання втрачає легітимність (постанова Верховного Суду від 14 січня 2026 у справі №640/20808/22-ц).
Як вбачається з інформації з додатку «Реєстр нерухомості» від 23 жовтня 2025 року на майно ОСОБА_1 накладено арешт згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження НОМЕР_2 від 12 листопада 2014 року, виданої Відділом державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції (номер запису про обтяження 7697989, зареєстрований 14 листопада 2014року).
Разом з тим, з відповіді Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 06 жовтня 2025 рокувбачається, що постановою державного виконавця ВДВС Броварського міськрайонного управління юстиції від 29 березня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».
Відтак, повторно пред'явити виконавчий лист №2-3074/11, виданий 23 травня 2013 року Броварським міськрайонним судом Київської області до виконання стягувач міг у строк до 30 березня 2020 року, проте докази повторного пред'явлення його до виконання в матеріалах справи відсутні. Виконавчі провадження на підставі вказаного виконавчого листа не відкривались, майнові претензії до заявника у подальшому не заявлялись.
Колегія суддів звертає увагу на те, що тривале збереження арешту на майно боржника, коли вичерпано правову мету його існування (забезпечення виконання рішення), становить невиправдане та непропорційне втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. 
Той факт, що матеріали провадження знищені за закінченням строку зберігання, не звільняє орган ДВС від обов'язку усунути наслідки своєї протиправної бездіяльності, оскільки виконавчий документ не перебуває на виконанні, а відомості в АСВП щодо боргу відсутні (постанова Верховного Суду від 10грудня 2025 року у справі №757/6367/13-ц).
Враховуючи викладене, оскільки виконавчий лист №2-3074/11, виданий 23 травня 2013 року Броварським міськрайонним судом Київської області повторно до примусового виконання не пред'являвся і строки його пред'явлення до виконання закінчилися, колегія суддів вважає, що збереження арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_1 .
Не зняття Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) арешту з майна заявника, накладеного у виконавчому провадженні НОМЕР_2 за встановлених у справі обставин, є протиправною бездіяльністю цього органу ДВС.
На вищезазначене суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .
Доводи представника Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), викладені у запереченнях на скаргу про те, що заявник не повідомив про погашення заборгованості на користь кредитора, а тому відсутні підстави для скасування арешту колегія відхиляє, оскільки стаття 50 Закону №606-XIV пов'язує зняття арешту не лише з фактом виконання рішення, а й з самим фактом закінчення провадження (зокрема, за спливом строків). За відсутності відкритого провадження понад 10 років, збереження арешту втрачає свою функцію забезпечення виконання і перетворюється на свавільне обмеження прав (постанова Верховного Суду від 06 серпня 2025 року у справі №751/9335/24). 
Посилання представника Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), викладені у листі від 06 жовтня 2025 року про те, що відсутні докази сплати боржникомОСОБА_1  виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є необгрунтованими, оскільки за своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення (постанова Верховного Суду від 07 серпня 2024 року в справі № 147238/2009). 
У даному випадку вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень про стягнення боргу з ОСОБА_1 не відбулося.
При цьому, Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не надано доказів на підтвердження того, що ним вчинялися дії щодо виконання постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2026 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Скаргу заявника  ОСОБА_1 на рішення та про зобов`язання вчинити дії заінтересовані особи: начальник Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач Кредитна спілка «Либідь», боржник  ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати неправомірним рішення начальника Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо відмови в знятті арешту з майна боржника  ОСОБА_1 накладеного 12 листопада 2014 року у виконавчому провадженні НОМЕР_2.

Зобов`язати уповноважених осіб Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт та припинити дію обтяжень майна, що належить        ОСОБА_6 у (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 39500365, виданою 12 листопада 2014 року, видавник: Відділ державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції (номер запису про обтяження 7697989, зареєстрований 14 листопада 2014 року).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 травня 2026 року.

Головуючий:

Судді: