16.06.26
22-ц/812/1092/26
Єдиний унікальний номер судової справи 490/9346/24
Номер провадження 22-ц/812/1092/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

16 червня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання – Шурмою Є.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Герцуна В.С., 

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Герцуном Віктором Степановичем, рішення, яке ухвалене Центральним районним судом міста Миколаєва 12 березня 2026 року під головуванням судді Чаричанського П.О. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та припинення права власності в порядку перерозподілу, 
УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , яка діє як законний представник ОСОБА_4 , про визнання права власності та припинення права власності в порядку перерозподілу.
В обґрунтування позову позивач зазначала, що 09 грудня 1955 року рішенням за №2009 виконкому Центральної райради депутатів трудящих міста Миколаєва відведено ОСОБА_5 під будівництво житлового будинку земельну ділянку, площею 336 кв.м., з присвоєнням ділянці номеру АДРЕСА_1 . 
31 грудня 1956 року рішенням за №91 Інспекції державного архбудконтролю ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на ділянці АДРЕСА_1 . 
25 грудня 1959 року рішенням №1847 виконкому Центральної райради депутатів трудящих міста Миколаєва затверджено Акт приймання в експлуатацію житлового приватного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті спадкова справа №433/86 заведена Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області та 22 березня 1986 року державний нотаріус Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області видав свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на 1/2 частку в спільному майні подружжя після смерті ОСОБА_5 , яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано в БТІ м. Миколаєва, про що зроблено запис за реєстром №9110 від 29 березня 1986 року.
Також, 22 березня 1986 року державний нотаріус Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області видав свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних долях ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_7 (дочка) та ОСОБА_8 (дочка) на спадкове майна після смерті ОСОБА_5 , яке складається з 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано в БТІ м. Миколаєва, про що зроблено запис за реєстром №9110 від 29 березня 1986 року.
З огляду на викладене, спірний будинок був побудований в 1959 році ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Після його смерті нотаріусом було видано декілька свідоцтв про право спадщину та свідоцтво про право власності на спільне майно, а саме на 1/2 частку домоволодіння – ОСОБА_6 , на 1/6 частку домоволодіння – ОСОБА_6 , на 1/6 частку – ОСОБА_7 та на 1/6 частку – ОСОБА_8 . Але нотаріус помилково зазначив у вищевказаних свідоцтвах іншу адресу майна, а саме – АДРЕСА_2 .
У зв?язку з помилкою нотаріусу в адресі будинку в подальшому всі спадкоємці не змогли належним чином зареєструвати свої права.
За життя ОСОБА_6 на праві власності належало 2/3 частки спірного будинку. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Спадкоємцями майна померлої були її доньки – ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 подала ОСОБА_8 . У зв?язку з хворобою заяву вона подала не особисто, а направила поштою нотаріусу Шаталюк В.М.
Позивачу не відомо, чи подавала заяву про прийняття спадщини ОСОБА_9 Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 ніхто зі спадкоємців не отримав. 
ОСОБА_9 була власником 1/6 частки спірного житлового будинку. ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_10 та обрала прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_11 . Дата укладення шлюбу позивачу невідома. Копія свідоцтва про шлюб у позивача відсутня. На теперішній час позивачу відомо, що ОСОБА_11 померла на початку 2020 року, але хто є спадкоємцем майна померлої – невідомо.
ОСОБА_12 була власником 1/6 частки спірного будинку. 13 квітня 1984 року ОСОБА_12 уклала шлюб з ОСОБА_13 та обрала прізвище після укладення шлюбу ОСОБА_14 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла. Спадкоємцем майна померлої був ОСОБА_15 , син спадкодавця, який прийняв спадщину, шляхом подання заяви нотаріусу Шаталюк В.М.
04 вересня 2015 року ОСОБА_15 уклав шлюб з ОСОБА_16 , яка після укладення шлюбу обрала прізвище ОСОБА_17 (позивач по справі).
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер чоловік позивачки ОСОБА_15 . Спадкоємцями майна померлого є його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_18 .
30 червня 2018 року ОСОБА_18 та ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір про поділ спадщини. За зазначеним договором право на спадщину – частка будинку АДРЕСА_1 , відходить дружині померлого ОСОБА_1 .
В установлений законом строк позивач звернулась до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом відкрито спадкову справу за №729/2016 після смерті ОСОБА_15 .
01 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_15 . Проте нотаріус своєю постановою від 01 грудня 2021 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_15 , та складається з 5/6 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Постанова мотивована тим, що неможливо встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_8 після смерті матері ОСОБА_6 , крім того, в правовстановчих документах вказана інша адреса, що унеможливлює встановити склад спадкового майна.
Також позивач вказувала, що 21 жовтня 2016 року ОСОБА_11 звернулася до суду з позовною заявою до Миколаївської міської Ради про визнання права власності на 1/6 частку житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 та на 2/3 частки вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами після смерті матері ОСОБА_6 . 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 березня 2019 року позов ОСОБА_11 задоволено. Визнано за ОСОБА_11 право власності на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері – ОСОБА_6 . Також, визнано за ОСОБА_11 право власності на 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька – ОСОБА_5 .
29 травня 2023 року ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі у розгляді даної справи, вважаючи що рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 березня 2019 року порушено її спадкові права, подала апеляційну скаргу.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 01 червня 2023 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подачу апеляційної скарги задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 березня 2019 року та відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 березня 2019 року.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва, ухваленого 20  березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_11 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. Відновлено дію рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 березня 2019 року. 
Підставою для закриття провадження у справі колегія суддів зазначила, що відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів доведеності ОСОБА_1 прийняття ОСОБА_8 у встановленому законом порядку спадщини на належну їй частку у спадковому майні після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що унеможливлює зробити висновок про прийняття спадщини й ОСОБА_15 після смерті його матері ОСОБА_8 .
Також позивач зазначала, що рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 серпня 2024 року задоволено частково її позов до Миколаївської міська рада, ОСОБА_3 , яка діє як законний представник неповнолітньої ОСОБА_4 , третя особа – Перша миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області про встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування.
Встановлено факт прийняття ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_15 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач просила:
в порядку перерозподілу спадщини визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
в порядку перерозподілу спадщини припинити за ОСОБА_11 право власності на 1/3 частку домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2025 року замінено первісного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_4 (том 2 а.с.121).
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 березня 2026 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Судове рішення мотивовано тим, що суд однієї інстанції (ланки) не вправі позбавляти особу права власності, якщо це право власності було визнано за рішенням суду цією інстанцією (ланкою), в даному випадку першою інстанцію, для цього існує інститут апеляційного та касаційного оскарження судового рішення. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Герцуна В.С., посилаючись не неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішенням про задоволення її позову.
Зазначала, що районний суд помилково вважає, що рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 березня 2019 року, яким визнано за ОСОБА_11 право власності на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_6 є преюдиційним. 
На відсутність преюдиції вказує те, що рішення суду відбулось без участі жодної із сторін даного провадження; преюдиція стосується лише встановлених фактів (обставин), які досліджував та встановив суд за позовом ОСОБА_11 , а вони не протирічать фактам (обставинам), які зазначила в позові ОСОБА_1 . Районним судом не досліджувалось хто є спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 , яка була спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 . ОСОБА_1 , права якої порушено вказаним рішенням, має право як подати апеляційну скаргу, так і подати новий позов.
Вказувала, що ст.1280 ЦК України встановлено, що якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. 
Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. 
Суд першої інстанції, на думку позивача, невірно тлумачить закон. Умовами для перерозподілу спадщини є закінчення строку для прийняття спадщини і відбувся розподіл спадщини. Строки на прийняття спадщини закінчились. Розподіл спадщини між спадкоємцями можливий двома способами: нотаріусом видається свідоцтво про право на спадщину або суд приймає рішення про визнання права власності в порядку спадкування.
В даній справі первинний розподіл спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_6 , було проведено рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 березня 2019 року. Право власності на 2/3 частки нерухомості встановленої судовим рішенням не зареєстровано відповідно до вимог законодавства та не відчужено іншим особам, наявне в натурі. 
Суд вірно встановив, що ОСОБА_1 прийняла спірну спадщину після смерті ОСОБА_8 , яка при житті прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 . 
Аналіз ст.1280 ЦК України дає підстави зробити висновок, що підставою для перерозподілу спадщини є її прийняття іншим спадкоємцем. Способи перерозподілу спадщини: або нотаріус видає свідоцтво або в судовому порядку. 
З огляду на викладене, законодавець не встановив заборону перерозподілу спадщини в судовому порядку, первинний розподіл якої був проведений в судовому порядку. Суд не «виправляє» судове рішення, а виносить нове рішення, яким враховує права всіх сторін.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалась.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судове рішення таким вимогам не відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням за №2009 від 09 грудня 1955 року виконкому Центральної райради депутатів трудящих міста Миколаєва відведено ОСОБА_5 під будівництво житлового будинку земельну ділянку площею 336 кв.м. з присвоєнням ділянці номеру АДРЕСА_1 . 
25 грудня 1959 року рішенням за №1847 виконкому Центральної райради депутатів трудящих міста Миколаєва затверджено Акт приймання в експлуатацію житлового приватного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_5 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Миколаєві помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (том 1 а.с.89).
Після смерті ОСОБА_5 . Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області заведена спадкова справа №433/86 (том 1 а.с.85-105).
Згідно Спадкової справи за №433/86 вбачається, що 22 березня 1986 року державний нотаріус Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області видав свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на 1/2 частку в спільному майні подружжя після смерті ОСОБА_5 , яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано в БТІ міста Миколаєва про що зроблено запис за реєстром №9110 від 29 березня 1986 року (том 1 а.с.104).
Також, 22 березня 1986 року державний нотаріус Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області видав свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних долях ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_7 (дочка) та ОСОБА_8 (дочка) на спадкове майна після смерті ОСОБА_5 , яке складається з 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано в БТІ м. Миколаєва, про що зроблено запис за реєстром №9110 від 29 березня 1986 року (том 1 а.с.105). 
Отже спадковий будинок, що розташований за адресою:  АДРЕСА_1 , після видачі вищевказаних свідоцтв, належав на праві власності: ОСОБА_6 , частка якої складала - 2/3; ОСОБА_7 , частка якої складала - 1/6; ОСОБА_8 , частка якої складала - 1/6.
Водночас, як вбачається із свідоцтва про право на спадкування, нотаріусом зазначено у свідоцтві іншу адресу, а саме -   АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Миколаєві померла ОСОБА_6 , про що складено відповідний актовий запис за №3406, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (том 2 а.с.25).
За життя ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений 24 грудня 2003 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яновською С.О., зареєстрованим в реєстрі за №4709, яким заповіла все своє майно, у тому числі зазначений житловий будинок, своїм донькам ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , в рівних частках кожній (том 2 а.с.24). 
ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Миколаєві померла ОСОБА_8 , про що складено відповідний актовий запис за №1071, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (том 1 а.с.111).
Згідно матеріалів спадкової справи №28/2014, заведеної після смерті ОСОБА_8 , в встановленому законом порядку із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся син померлої ОСОБА_15 (том 1 а.с.107).
В свою чергу ОСОБА_15 свідоцтво про право на спадщину не отримав через те, що помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 1 а.с.120).
Згідно матеріалів спадкової справи №729/2016, заведеної після смерті ОСОБА_15 , із заявами до нотаріальної контори звернулися син померлого ОСОБА_18 та дружина спадкодавця ОСОБА_1 (том 1 а.с.119,123).
В свою чергу спадкоємці ОСОБА_18 та ОСОБА_1 , 30 червня 2018 року уклали нотаріально посвідчений договір про поділ спадщини. За зазначеним договором право на спадщину - 1/2 (одна друга) частка будинку АДРЕСА_1 , відходить дружині померлого – ОСОБА_1 (том 1 а.с.170). 
Згідно матеріалів спадкової справи №8/2014, заведеної після смерті ОСОБА_6 , у встановленому законом порядку із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася донька померлої ОСОБА_11 (том 2 а.с.18).
Оскільки ОСОБА_11 в позасудовому порядку не змогла оформити своїх спадкових прав після смерті своєї матері ОСОБА_6 , вимушена була звернутися до суду. Одночасно звернулася до суду і щодо спадкових прав після смерті батька ОСОБА_5 , причиною відмови у оформлені спадкових прав стало невірне написання адреси нерухомого майна, замість вірної АДРЕСА_1 , в свідоцтві про спадщину після смерті ОСОБА_5 зазначена адреса АДРЕСА_2 .
Так, рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 березня 2019 року по справі №490/10207/16-ц визнано за ОСОБА_11 право власності на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_6 . Визнано за ОСОБА_11 право власності на 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою : АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька – ОСОБА_5 .
Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 серпня 2024 року встановлено факт прийняття ОСОБА_8 спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 . За ОСОБА_1 визнано право власності на 1/6 частку домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_15 .
При цьому суд дійшов висновку про доведеність факту прийняття ОСОБА_8 спадщини шляхом подання до приватного нотаріуса заяви в установлений законом строк. Районний суд дослідив наявну в матеріалах спадкової справи заяву ОСОБА_8 , що була надіслана засобами поштового зв`язку 22 лютого 2014 року – тобто у встановлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавця ОСОБА_6 , та надійшла до нотаріуса 10 березня 2014 року. У цій заяві ОСОБА_8 повідомила нотаріуса про наявність іншого спадкоємця – ОСОБА_11 . Одночасно суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто ще до отримання нотаріусом її заяви. З огляду на це вона з об`єктивних причин не могла виправити допущену в заяві помилку, чи подати заяву особисто.
Натомість ОСОБА_11 , звертаючись 19 березня 2014 року, до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 не повідомила нотаріуса ні про наявність інших спадкоємців ОСОБА_6 , ні про смерть сестри – другого спадкоємця за заповітом.
До того ж, з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 , вбачається, що приватним нотаріусом ММНО Шаталюк В.М. не вчинено жодних дій, щодо направлення на адресу другого спадкоємця роз`яснень щодо необхідності особистого подання заяви про прийняття спадщини, щодо повідомлення спадкоємця про необхідність подати правовстановлюючі документи, паспорт тощо. 
Позивач, вважаючи, що її спадкові права порушено, пред`явила вищевказаний позов. 
Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).
Згідно з ч.2 ст.1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Положення ч.2 ст.1269 ЦК України кореспондується зі змістом підпунктів 3.5, 3.23 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі – Порядок)), які були чинними на 22 лютого 2014 року. Відповідно до підпунктів 3.5, 3.4, 3.23 Порядку, якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка. Ця відмітка скріплюється підписом нотаріуса. Своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу.
Згідно із ст.43 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.
Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України).
Відповідно до ст.ст.76,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, враховуючи вищенаведені обставини, та враховуючи, що судовим рішенням встановлено факт прийняття ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 спадщини, яка відкрилась після смерті її матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (спадщина відкрилась на 2/3 частки спадкового будинку та ОСОБА_8 , як спадкоємець за заповітом мала права успадкувати 1/3 частку майна), а після смерті ОСОБА_8 спадщину в установленому законом порядку фактично прийняв її син  ОСОБА_15 , а відповідну частку спадщини після смерті якого прийняла його дружина ОСОБА_1 (з врахування договору про поділ спадщини) - то вимоги позову про визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування підлягають частковому задоволенню, шляхом визнання за нею право власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_15 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Щодо позовних вимог позивача про перерозподіл часток у праві на спадщину, яка вже була прийнята іншим спадкоємцем, то вони на час перегляду даної справи апеляційною інстанцією, задоволенню не підлягають, оскільки постановою Миколаївської апеляційного суду від 11 червня 2026 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 березня 2019 року, яким за ОСОБА_11 було визнано право власності на 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері ОСОБА_6 та на 1/6 частку вищевказаного будинку в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_5 скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому, не встановлено судом і даних, що після смерті ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , спадкоємці останньої отримали свідоцтва про право на спадщину. 
За вказаних обставин, судове рішення першої інстанції з підстав, передбачених ч.1 ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судові витрати сплачені при подачі позову.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Герцуном Віктором Степановичем – задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 березня 2026 року – скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та припинення права власності в порядку перерозподілу – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_4 ), право власності на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_15 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В іншій частині в задоволенні позовних вимог – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389ЦПК України.
Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 22 червня 2026 року