КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 333/9782/24 Головуючий у І інстанції Кицюк В.С.
Провадження №22-ц/824/5078/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

22 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А.,
за участі секретаря Кононової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Тараненка Костянтина Сергійовича на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 91 222,88 грн станом на 27 жовтня 2024 року та судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 17 жовтня 2022 року відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву та приєднався до Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач виявив бажання отримати послугу «Миттєва розстрочка. Кредит готівкою» та 09 липня 2023 року підписав паспорт кредиту та кредитний договір про надання строкового кредиту у розмірі 85700,00 грн, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника на строк 36 місяців із встановленням річної відсоткової ставки у розмірі 18%. У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором, заборгованість відповідача станом на 27 жовтня 2024 року становить 91222,88 грн, яка складається: 80 938,88 грн тіло кредиту, 10 284,00 грн відсотки.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнено ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у розмірі 91 222,88 грн станом на 27 жовтня 2024 року, а також судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернувся його представник - адвокат Тараненко К.С., який, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов частково, , у розмірі тіла кредиту - 80 938,88 гривень.
В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що на Відповідача поширюється дія спеціального закону, а саме Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11 квітня 2024 року № 3633-IX, який набрав чинності 18 травня 2024 року пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено в новій редакції:
«15. Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля». 
Останніми змінами, які набрали чинності 09 лютого 2025 пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено словами «а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави».
Вказує, що оскільки Відповідач є військовослужбовцем, який проходить військову службу у Збройних Силах України з 22.03.2024 року, брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуває на військовій службі за контрактом осіб офіцерського складу до ЗС України з 22.03.2024 року по теперішній час, що підтверджується Військовим квитком Серії НОМЕР_1 , посвідченням серії НОМЕР_2 , Довідкою від 19.03.2025 року № 3/232, Довідкою від 03.12.2024 року № 3/2176, на нього поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (а.с. 183-192). 
За таких обставин позовна вимога про стягнення з Відповідача відсотків за користування кредитом не підлягає задоволенню. 
Наведеного вище суд першої інстанції в повній мірі не врахував та, як наслідок, прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, в той час, як позовна заява підлягала до задоволення тільки в частині стягнення тіла кредиту, з урахуванням наданих відповідачем документів.
Скаржник звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно не врахував подані Відповідачем докази проходження військової служби, навівши в рішенні таке: «Враховуючи, що відповідач подає заяву про долучення доказів не у встановлений законом строк, відповідного клопотання про поновлення строку на подання доказів відповідач не надає, як і до самої заяви про долучення доказів не надає підтвердження надсилання такої заяви стороні позивача, відтак суд не бере до уваги відповідні докази відповідача.» 
Вказує, щоВідповідач, знаходячись на військовій службі, не мав достатньо часу для того щоб звернутися за професійною правовою допомогою. Крім того вважав спір простим та не очікував такого суто формального підходу суду до військовослужбовців, що захищають нашу країну. 
Таким чином суд, на думку Відповідача, відхиляючи подані докази знаходження Відповідача на військовій службі, застосував суто формальний підхід, проігнорував зокрема і норми верховенства права як такого та норми моралі.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» - Паньков О.П. у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що відповідачем в суді першої інстанції належним чином не були подані докази про статус військовослужбовця у справі, та такі документи не були надіслані Позивачу, про що було вірно зазначено судом першої інстанції при ухвалені рішення. 
Представник позивача звертає увагу на те, що суд першої інстанції правильно зауважив, що Відповідач подає заяву про долучення доказів не у встановлений законом строк, відповідного клопотання про поновлення строку на подання доказів відповідач не надав, як і до самої заяви про долучення доказів не надає підтвердження надсилання такої заяви стороні позивача, відтак суд не брав до уваги відповідні докази Відповідача.
Враховуючи викладене, просив суд відхилити апеляційну скаргу та залишити в силі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04.11.2025 р. по справі №333/9782/24.
У судовому засіданні представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - Паньков О.П. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник- адвокат Тараненко К.С. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства.
21.04.2026 року представник відповідача - адвокат Тараненко К.С. за допомогою системи «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи без його участі.
Керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та його представника, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У частині першій статті 13 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідач у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове, яким задовольнити позов частково, та стягнути судові витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги з позивача.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в її задоволенні, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Судом першої інстанції встановлено, що 17 жовтня 2022 року відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву та приєднався до Умов та правил надання банківських послуг.
09.07.2023 відповідач підписав паспорт кредиту та кредитний договір про надання строкового кредиту у розмірі 85700,00 грн, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника на строк 36 місяців із встановленням річної відсоткової ставки у розмірі 18%.
Позивачем надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого у зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором, заборгованість відповідача станом на 27 жовтня 2024 року становить 91 222,88 грн, яка складається: 80 938,88 грн тіло кредиту, 10 284,00 грн відсотки.
Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач в порушення умов кредитного договору а також ст.ст. 509, 526, 1049, 1054 ЦК України, зобов`язання за вказаним договором не виконав.
Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
З огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Cуд першої інстанції у даній справі правильно встановив, що відповідач ОСОБА_1 , підписавши Кредитний договір від 09.07.2023 року, погодився на визначені в договорі умови, зокрема щодо розміру річної відсоткової ставки за користування кредитними коштами, отримавши від позивача грошові кошти в сумі 85700,00 грн на власний поточний рахунок, в свою чергу не надавав своєчасно позивачу грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору та Графіку кредиту, у зв`язку із чим станом на 27.10.2025 року утворилась заборгованість, яка складається із тіла кредиту та відсотків, яку відповідач має сплатити на користь позивача.
Відхиляючи доводи відповідача щодо застосування у даній справі положень ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», суд першої інстанції виходив із того, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач повідомляв позивача про те, що він є військовослужбовцем та надавав відповідні документи для застосування відповідної пільги.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки відповідач ОСОБА_1 , в порушення умов ст. 12, 81 ЦПК України, не надав суду першої інстанції докази, які би підтверджували повідомлення позивача про проходження ним військової служби та направлення на адресу позивача відповідних документів.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на наступні обставини.
Заявляючи про застосування до даних правовідносин ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідач вказував на неправомірність нарахування АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за кредитним договором, укладеним 09.07.2023 р. з огляду на те, що відповідач з 22 березня 2024 року проходить військову службу у Збройних Силах України та брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.
Так, відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції, станом на дату укладення між сторонами кредитного договору, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
На підтвердження обставин поширення на нього положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закону) відповідач надав суду копію Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 22.03.2024 року; копію довідки ВЧ НОМЕР_3 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України №3/2167 від 03.12.2024 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 дійсно в період з 20.05.2024 по 31.05.2024 брав участь у зазначених вище заходах; копію довідки ВЧ НОМЕР_3 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України №3/232 від 19.03.2025 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 дійсно в період з 01.08.2024 по 31.08.2024, з 01.09.2024 по 30.09.2024, з 01.10.2024 по 06.10.2024, з 30.10.2024 по 27.11.2024 брав участь у зазначених вище заходах.
З огляду на зміст зазначених довідок та з урахуванням положень ч. 15 ст. 14 Закону, ОСОБА_1 , як військовослужбовець, який проходить службу за контрактом, звільнений від сплати процентів за користування кредитом на період його участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а саме: з 20.05.2024 по 31.05.2024 року, з 01.08.2024 по 31.08.2024, з 01.09.2024 по 30.09.2024, з 01.10.2024 по 06.10.2024, з 30.10.2024 по 27.11.2024 року.
Поряд із цим, з долученого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором №б/н від 09.07.2023 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 27.10.2024 року, вбачається, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість по процентам, нарахованим в період з 09.07.2023 по 09.05.2024 року (а.с. 5), тобто за період, в який на відповідача не розповсюджувалась дія ч. 15 ст. 14 Закону.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, доказів належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором матеріали справи не містять, а сума заборгованості останньогопідтверджується розрахунком заборгованості, який наданий суду та відповідачем не спростований.
Отже, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тараненка Костянтина Сергійовича залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухваленнята може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 27.04.2026 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Борисова О.В.

Голуб С.А.