П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2026 року м. Київ

Справа № 372/3688/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2911/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на рішення Обухівського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Кравченка М.В. 04 серпня 2025 року у м. Київ, 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У червні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 27.09.2024-100002801 від 27 вересня 2024 року у розмірі 11430,90 грн, яка виникла станом на 13 лютого 2025 року та складається із: заборгованості за тілом кредиту - 4000 грн; заборгованість по процентам в розмірі 5040 грн, по комісії в розмірі 470,90 грн, та неустойка в розмірі 1920 грн.
В обґрунтування вимог посилався на те, що 27 вересня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 27.09.2024-100002801, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 4000 грн, строком на 140 днів.
Вказував, що відповідачем електронним цифровим підписом підписано пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору та отримано на рахунок кошти у розмірі 4000 грн, а отже акцептовано умови договору.
Зазначав, що позичальник під час укладення кредитного договору пройшла ідентифікацію шляхом використання Системи BankID Національного банку.
Посилався на те, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит на картковий рахунок № НОМЕР_1 , однак остання умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 серпня 2025 року в задоволенні позову ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та розмір заборгованості, порядок нарахування якої відповідає умовам кредитного договору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції представник позивача ТОВ «Споживчий центр» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.
Зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено наявні у матеріалах справи докази, отже рішення суду не можна вважати обґрунтованим.
Вказував, що документи, що складають кредитний договір підписувались за допомогою одноразових ідентифікаторів: «Е528» - для пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 27 вересня 2024 року, заявки № 27.09.2024-100002801 та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 27.09.2024-100002801 (кредитної лінії) від 27 вересня 2024 року, які надсилались відповідачу у смс-повідомлені на номер, вказаний останньою, як фінансовий - НОМЕР_2. 
Зазначав, що відповідач не заперечувала, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону НОМЕР_2 належить їй, або що на час укладення спірного договору вона втратила вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.
Вказував, що до суду першої інстанції було надано електронні докази в паперовій формі, підписані одноразовим ідентифікатором, які містять номер особистого електронного платіжного засобу відповідача, а саме: НОМЕР_1.
Зазначав, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наведений у позовній заяві розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі.

Відповідач не скористалася своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи..
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 27 вересня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) № 27.09.2024-100002801 шляхом обміну електронними повідомленнями. 
Вказаний договір складається з пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), заявки та підтвердження позичальника про укладення кредитного договору, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), графіку платежів.
Відповідно до умов вказаного договору, відповідачу було надано кредит у розмірі 4000 грн строком на 140 дні. Процентна ставка "фіксована незмінна у розмірі 1 % за один день користування кредитом (а.с. 16-22).

Згідно із довідкою - розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором № 27.09.2024-100002801 від 27 вересня 2024 року, заборгованість ОСОБА_1 складає 4000 грн - основний борг, 5040 грн - проценти, 470,90 грн - комісія, 1920 грн - неустойка. Разом 11430,90 грн. Проценти нараховані за період з 27 вересня 2024 року по 13 лютого 2025 року (а.с. 12).
Також, в матеріалах справи наявний лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» ТОВ «УПР» № 96-3006 від 30 червня 2025 року, з якого вбачається що 27 вересня 2025 року було перераховано кошти в розмірі 4000 грн на номер картки № НОМЕР_3 , номер транзакції в системі iPay.ua - 522080746, призначення платежу: Видача за договором кредиту № 27.09.2024-100002801 (а.с. 13).

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, норми якої в силу частини другої статті 1054 ЦК України поширюються на кредитні відносини, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Із положень статті 546 ЦК України слідує, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Статтею 549 ЦК України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Із положень статті 610 ЦК України слідує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Правові висновки щодо укладення договорів за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 та інших.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 12 січня 2021 року у цивільній справі № 524/5556/19: "Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позичальником за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено…".
Без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі № 234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 640/7029/19.
В силу ч.1 ст. 4 Закону України «Про платіжні послуги» для проведення платіжних операцій використовуються кошти в готівковій або безготівковій формі.
Положеннями ст.22 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що платіжна установа, установа електронних грошей, оператор поштового зв`язку має право на підставі ліцензії на надання фінансових платіжних послуг надавати користувачам на умовах кредиту кошти для виконання платіжних операцій з рахунку/на рахунок користувача, крім платіжних операцій з електронними грошима, з дотриманням таких умов:
1) платіжна установа, установа електронних грошей, оператор поштового зв`язку має право надавати платіжні послуги, передбачені пунктами 4 або 5 частини першої статті 5 цього Закону;
2) надання кредиту здійснюється виключно у зв`язку з виконанням платіжної операції;
3) кредит надається на короткий строк, що не може перевищувати 12 місяців з дати надання коштів;
4) кредит не може надаватися за рахунок коштів, отриманих від користувачів для цілей виконання платіжних операцій та/або в обмін на випущені електронні гроші;
5) розмір власного капіталу платіжної установи, установи електронних грошей, оператора поштового зв`язку відповідає вимогам, встановленим Національним банком України до надавачів платіжних послуг, які мають право надавати кредит.
Забороняється надання кредиту електронними грошима.
Надання кредиту споживачам здійснюється з дотриманням вимог Закону України "Про споживче кредитування".

Положеннями ч.3 ст.2, ст.12 та ст. 13 ЦПК України серед основних принципів цивільного судочинства визначені - змагальність та диспозитивність.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).
У ч.2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 404/6483/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 11-228сап21 зазначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)).
Окрім цього, положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 191/5077/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010).

З наведених обставин справи вбачається, що заявка споживача ОСОБА_1 , відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) містять реквізити належного позичальнику електронного засобу № НОМЕР_1 для перерахування їй коштів за вказаним договором, який підписано одноразовим ідентифікатором Е528.
Договором сторони узгодили строк, на який надаються кошти та проценти за користування ними, який становить 140 днів з дати його надання. Дата повернення (виплати) кредиту 13 лютого 2025 року. Відсоткова ставка за користування коштами визначена, як фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку.
Оскільки, даний договір був підписаний сторонами, в законному порядку визнаний недійсним не був, тому судова колегія доходить висновку щодо його умови підлягають до застосування.
Кредитні кошти перераховані на рахунок відповідача 27 вересня 2024 року, що підтверджується даними платіжної установи. Неповний номер картки відповідає вимогам постанов НБУ щодо захисту платіжних даних та не спростовує факту переказу. Відповідач не надала доказів не належності їй даного платіжного інструменту, не отримання коштів чи сплати боргу. 
Колегія суддів звертає увагу, що позивач не є банківською установою, не відкривало позичальнику рахунку у банку, а лише перерахувало кредитні кошти на вже наявну картку за допомогою послуг платіжної установи.
Доказів того, що банківська картка з відповідним номером ОСОБА_1 не належить, матеріали справи не містять, як і не містять доказів, що персональні дані відповідача (паспортні дані, РНОКПП тощо) були використані кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем не надані. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій позичальник не звертався.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність виконання ТОВ "Споживчий центр" зобов`язання з надання відповідачу кредиту в сумі 4000 грн, оскільки вказана суму перерахована останньому на картковий рахунок, зазначений у договорі.
Перевіривши наведену позивачем в розрахунку суму заборгованості за процентами згідно умов кредитного договору, колегія суддів встановила, що сума заборгованості по процентах становить 5040 грн, яка узгоджується із умовами кредитного договору та не спростований відповідачем. Розрахунок заборгованості відповідає умовам заявки та оферти.
Колегія суддів зазначає також і те, що відповідачем у судовому порядку не оспорювались і умови укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема в частині визначення процентів. 
Крім того позивачем заявлені вимоги про стягнення комісії в розмірі 470,90 грн, проте з матеріалів справи не вбачається, що сторонами обумовлена комісія у заявленому розмірі.
Умовами договору передбачена сплата неустойки і розмірі 40 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання, що склало 1920 грн. Проте в порядку визначеному п. 18 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України у період дії в Україні воєнного стану у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення і такі суми підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). А отже позовна вимога про стягнення сума пені, яка розрахована за період з 27 вересня 2024 року по 13 лютого 2025 року, у який діє воєнний стан в Україні. 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 9040 грн, яка виникла станом на 13 лютого 2025 року та складається із: заборгованості за тілом кредиту - 4000 грн; заборгованість по процентам в розмірі 5040 грн. Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність заявлених позовних вимог в цій частині.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до справи за подання позовної заяви сплачено 2422,40 грн судового збору та 3633,60 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції, що разом складає 6056 грн. 
Враховуючи, що апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог і розмір задоволених позовних вимог становить 79 %, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 4784,24 грн. 

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» - задовольнити частково.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 серпня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 27.09.2024-100002801 від 27 вересня 2024 року у розмірі 9040 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір пов`язаний з розглядом справи в розмірі 4784,24 грн. 
В задоволені позову в іншій частині - відмовити.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (ЄДРПОУ 37356833, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А) 
Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 )

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук