Справа №295/2427/25
Категорія 43
2/295/1857/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м.Житомира у складі
Головуючого судді Воробйової Т.А.,
за участю секретаря судового засідання Ходоровської І.В., 
представника позивача ОСОБА_1 (брав участь в судовому засіданні 16.07.2025, 24.09.2025, 07.10.2025, 09.12.2025, 
представника позивача Цісінського С.А. (брав участь в судовому засіданні 22.04.2026),
відповідача ОСОБА_2 (брав участь в судовому засіданні 16.07.2025),
представника відповідача Шмата Р.В. (брав участь в судовому засіданні 16.07.2025, 24.09.2025, 09.12.2025, 22.04.2026), 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомВійськової частини НОМЕР_1 
до ОСОБА_2 
про відшкодування шкоди
в с т а н о в и в:
Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу, а саме, про стягнення з відповідача на користь військової частини НОМЕР_1 133587,63 грн завданих збитків, 6500,00 грн витрат на правничу допомогу, 5746,00 грн за проведення експертизи та 1335,88 грн судового збору, які були виплачені як відшкодування шкоди на користь ОСОБА_3 на виконання рішення суду у справі №295/13479/22, а всього 147169,51 грн.
Позов обгрунтований тим, що постановою Богунського районного суду м.Житомира від 21.10.2022 у справі №295/9921/22 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. 
Відповідно до витягу із наказу командира В/ч НОМЕР_1 №235 від 02.09.2022, ОСОБА_2 на час скоєння ДТП перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України та виконував свої посадові обов`язки. 
Оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Ікарус», д.н.з. НОМЕР_2 не була застрахована, водій транспортного засобу марки «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_4 , звернувся з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 з метою відшкодування майнової шкоди, заподіяної в результаті ДТП, що сталася 26.09.2022. Завдана шкода особисто винуватцем ДТП ОСОБА_2 , потерпілій стороні – відшкодована не була.
Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 23.10.2023 у справі №295/13479/22 позов ОСОБА_4 до військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди задоволено, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 завдану майнову шкоду в розмірі 133 587, 63 грн та судові витрати 6500,00 грн на правничу допомогу, 5746,00 грн на проведення експертизи та 1335,88 грн судового збору. Таке рішення ухвалено судом, враховуючи встановлену ним доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, який керував транспортним засобом, що належить Військовій частині НОМЕР_1 , відсутність на час ДТП страхування цивільно-правової відповідальності В/ч НОМЕР_1 , тому з метою захисту порушених прав ОСОБА_4 , який не отримав відшкодування завданих збитків, суд стягнув з відповідача В/ч НОМЕР_4 на користь ОСОБА_4 матеріальні збитки, завдані пошкодженням автомобіля марки «Hyundai», реєстраційний номер НОМЕР_3 , в розмірі 133587,63 грн і витрати, пов`язані з розглядом справи. 
На виконання вказаного судового рішення 147 169,51 грн було стягнуто з рахунків військової частини, про що надано відповідні виписки. Тому, оскільки військовою частиною НОМЕР_1 у порядку ст.1172 ЦК України відшкодовано шкоду, завдану військовослужбовцем ОСОБА_2 , яка виникла через неправомірні дії останнього, а саме, порушення ним вимог ПДР під час керування транспортним засобом військової частини під час виконання службових обов`язків, то у відповідності до приписів ст.1191 ЦК України, позивач звернувся з позовом про стягнення із завдавача шкоди суми сплаченого відшкодування у повному обсязі, в порядку регресу. 
Ухвалою від 31.03.2025 відкрито провадження за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, у цивільній справі №295/2427/25, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін та призначити справу до розгляду.
У заяві від 09.05.2025 (а.с.38-39) представник відповідача ОСОБА_5 вказує, що відповідач підтверджує факт дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 26.09.2022 в м. Житомир, під час якої він керував автобусом «Ікарус» (державний номер НОМЕР_5 ), що перебував на балансі військової частини НОМЕР_1 та був закріплений за ним, ОСОБА_2 , наказом командира військової частини № НОМЕР_6 від 07.08.2022, і переданий на баланс частини відповідно до акту приймання-передачі №217/121 від 12.05.2022. При цьому, відповідач посилається на приписи Закону України № 160-IX від 03.10.2019 «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», за якими військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність лише у випадках, передбачених цим Законом, та в порядку, встановленому ним. Цей Закон визначає підстави, умови та межі матеріальної відповідальності військовослужбовців за шкоду, завдану державному майну під час виконання службових обов`язків. Вказує також, що порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців визначається спеціальним законодавством та внутрішніми нормативними актами військової частини. 
Представник відповідача зазначає, що позов військової частини НОМЕР_1 пред`явлено ОСОБА_2 , як фізичній особі в порядку регресу на підставі ст. 1191 Цивільного кодексу України, проте, застосування цієї норми до військовослужбовців є некоректним, оскільки матеріальна відповідальність військовослужбовців має спеціальний порядок, який передбачає службове розслідування, наказ командира про притягнення до матеріальної відповідальності та обмеження розміру відповідальності. 
Посилаючись на зазначене, представник відповідача вважає позов військової частини НОМЕР_1 пред`явленим ОСОБА_2 неправомірно, оскільки: він діяв у межах службових обов`язків, що виключає його особисту матеріальну відповідальність за шкоду; матеріальна відповідальність військовослужбовців регулюється спеціальним законодавством із встановленим порядком і межами відповідальності; військова частина, як володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, завдану транспортним засобом; позов про регресну вимогу має розглядатися з урахуванням військового законодавства, а не цивільного. Тому, просить відмовити у задоволенні позовних вимог військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , у повному обсязі. 
У судових засіданнях представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. У поясненнях стосовно доводів відповідача заперечували, посилаючись на те, що у цих правовідносинах положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців не підлягає застосуванню. 
Відповідач та його представник у судових засіданнях за їх участі, проти позову заперечували у повному обсязі, просили у його задоволенні відмовити.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 26.09.2022, об 11 годині 30 хвилин, ОСОБА_2 , у м. Житомирі по вул. Героїв Базару, 80, керуючи транспортним засобом «Ікарус», реєстраційний номер НОМЕР_2 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Hyundai», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який рухався попереду, в результаті чого останній автомобіль здійснив виїзд на праве узбіччя, здійснивши наїзд на паркан домоволодіння буд. АДРЕСА_1 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби та паркан отримали механічні пошкодження. 
Постановою Богунського районного суду м.Житомира від 21.10.2022 у справі №295/9921/22 (а.с.10) ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосувано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. 
Відповідно до витягу із наказу командира В/ч НОМЕР_1 №235 від 02.09.2022 (а.с.9), ОСОБА_2 на час скоєння ДТП перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України та виконував свої посадові обов`язки. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 12.05.2022 року, актом приймання- передачі транспортних засобів і техніки №217/121, згідно з рішенням начальника Чортківської районної військової адміністрації по наряду №2/4011 від 10.05.2022 року, у зв`язку із Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію», у межах виконання військово- транспортного обов`язку було здійснено залучення до військової частини НОМЕР_1 транспортного засобу - IKARUS - 250.29 автобус-D, власником якого є ЗКПО 34035633 ТОВ «Копрорація Колос-ВС», 48733, Тернопільська область, Чортківський район, с.Більче-Золоте, у відповідності до вимог Положення про військово-транспортний обов`язок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 р. №1921 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. №405). 
Відповідно до пункту 3 Положення, під час мобілізації, задоволення потреб військових формувань здійснюється шляхом безоплатного залучення транспортних засобів і техніки підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності на умовах повернення їх після оголошення демобілізації. 
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють залучення транспортних засобів і техніки за лімітами вилучення транспортних засобів і техніки та відсотковими нормами вилучення, затвердженими Кабінетом Міністрів України, як окремо, так і у складі спеціальних формувань, які передаються до складу військових формувань під час мобілізації. 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.08.2022 року №1027 «Про введення в експлуатацію та закріплення автомобільної техніки військової частини НОМЕР_1 », пасажирський автобус Ікарус-, реєстраційний номер НОМЕР_5 , 1990 року випуску, шасі № НОМЕР_7 , отриманий згідно з актом приймання-передачі транспортних засобів і техніки №217/121 від 12.05.2022 року, введено в експлуатацію та закріплено за командиром відділення автомобільного взводу роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 сержантом ОСОБА_2 .
Згідно з паспортом серії НОМЕР_8 , вищезазначений автобус зареєстрований у Військовій інспекції безпеки дорожнього руху ІНФОРМАЦІЯ_2 07.09.2022 року під номерним знаком НОМЕР_5 .
Відповідно до ст.3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.
У відповідності до ч.2 ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами Збройних Сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
ОСОБА_4 , водій та власник транспортного засобу марки «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_3 , звернувся з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 з метою відшкодування майнової шкоди, заподіяної в результаті ДТП, що сталася 26.09.2022. 
Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 23.10.2023 у справі №295/13479/22 позов ОСОБА_4 до військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди задоволено, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 завдану майнову шкоду в розмірі 133 587, 63 грн та судові витрати 6500,00 грн на правничу допомогу, 5746,00 грн на проведення експертизи та 1335,88 грн судового збору (а.с.22-26).
Як підтверджується наявними у справі виписками з рахунка (а.с.11-18), на виконання судового рішення у справі №295/13479/22, з рахунків військової частини Державною казначейською службою України було стягнуто/списано: 20.01.2025 грошові кошти в сумі 140210,80 грн та 12.02.2025 грошові кошти в сумі 6959,51 грн, а всього 147 169,51 грн.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
В частині 2 статті 78 ЦПК України закріплено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 Цивільного кодексу України.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Відповідно до статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).
Отже, правовідносини між сторонами у справі, що переглядається, виникли з деліктного зобов`язання внаслідок заподіяння шкоди. Предметом розгляду у цій справі є відшкодування шкоди, завданої майну роботодавця, тобто вирішення приватноправових відносин.
Військовослужбовець, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт, допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.
У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно із ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
В статті 1 Кодексу законів про працю України (КЗпПУ) вказано, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Стаття 3 КЗпПУ визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ч.3 ст. 233 КЗпПУ для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Між тим підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, встановлено Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 №160-ІХ (далі - Закон №160-ІХ).
Статтею 4 вказаного закону визначено, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: наявність шкоди; протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; вина особи в завданні шкоди. Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України. Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом. Особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України. Завдана особою шкода, не пов`язана з виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків, відшкодовується в порядку, передбаченому законами України.
Статтею 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачено випадки обмеженої матеріальної відповідальності, зокрема в частині 1 вказано, що особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.
Статтею 6 вказаного Закону визначені підстави настання повної та підвищеної матеріальної відповідальності, в тому числі: особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Випадки повної та підвищеної матеріальної відповідальності регламентовані ст.6 Закону №160-ІХ, однак у даному спорі такі обставини не встановлено. Таким чином, на відповідача може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність за заподіяну ним шкоду.
Так, з огляду на приписи ст. 5 Закону № 160-ІХ, відповідач повинен нести матеріальну відповідальність за завдання з його вини шкоди третій особі, яку відшкодовано Військовою частиною НОМЕР_1 на підставі судового рішення, однак обмежену - не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, на час виникнення спірних правовідносин. Враховуючи, що станом на 26.09.2022 прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений Законом України «Про державний бюджет на 2022 рік», становив 2600,00 грн, тому до відшкодування підлягає 39 000, 00 грн (2600,00 грн х 15).
Згідно зі статтею 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.
Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу або необережності.
Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 мав умисел на спричинення пошкоджень транспортному засобу марки «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_3 . Таку форму вини ОСОБА_2 не встановлено і постановою Богунського районного суду м.Житомира від 21.10.2022 у справі №295/9921/22.
Відтак, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма частини 1 ст.5 Закону №160-ІХ і ОСОБА_2 за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, що складає 39000,00грн.
Таким чином, позовні вимоги у даній справі підлягають задоволенню частково, а відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, - 
в и р і ш и в:
Позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Військової частини НОМЕР_1 - 39000,00 грн для відшкодування шкоди та 641,94 грн витрат по сплаті судового збору. 
У задоволенні решти вимог позову - відмовити. 

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:
Позивач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_10 ).

Суддя Т.А.Воробйова 
Повний текст рішення складено 04.05.2026