Справа № 694/472/26           Провадження №1-кп/694/147/26 
Вирок
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
12.06.2026 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засiданнi кримінальне провадження№12026250360000047 від 09.01.2026 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Скалівські, Новоархангельського району, Кіровоградської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, має сина ОСОБА_5 2011 року народження (зі слів обвинуваченого), не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , є учасником бойових дій, інвалід III групи, раніше судимого: 09.12.2025 Тальнівським районним судом за ч. 1 ст. 382 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений із іспитовим строком на 1 рік. Судимість в установленому законом порядку не знята та не погашена,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України,
з участю обвинуваченого ОСОБА_4 ,

встановив:
ОСОБА_4 , який 06.11.2025 вироком суду був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, та засуджений до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, вирок щодо якого набрав законної сили 09.12.2025, на шлях виправлення не став та, маючи не зняту та не погашену судимість, повторно вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 382 КК України, за наступних обставин.
Незважаючи на неодноразове притягнення до адміністративної відповідальності, ОСОБА_4 , достовірно знаючи про накладення відносно нього адміністративних стягнень у виді позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість виконати законні постанови суду, вперто та систематично ігноруючи їх, діючи умисно, підриваючи авторитет органів правосуддя в Україні, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для виконання, 08.01.2026 близько 19 год. 04 хв. перебуваючи по вулиці Героїв Небесної Сотні в місті Звенигородка, Черкаської області, керував транспортним засобом, а саме: автомобілем марки «ВАЗ» моделі «2107» реєстраційний номер НОМЕР_1 , та був зупинений працівниками поліції.
Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України – умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину визнав в повному обсязі, визнав всі фактичні обставини, які йому пред`явлено в обвинуваченні, та пояснив, що, дійсно, за вказаних в обвинувальному акті обставин вчинив вказане кримінальне правопорушення. У вчиненому щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати.
Показання ОСОБА_4 відповідають фактичним обставинам обвинувачення і учасниками процесу не оспорюються.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою всіх учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини.
ОСОБА_4 письмово підтвердив, що наслідки застосування ч.3 ст. 349 КПК України йому зрозумілі, відомі, визнаючи обставини скоєного кримінального правопорушення, він діє вільно, без стороннього тиску. 
Суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України, провів судовий розгляд у порядку, передбаченому даною нормою, обмежившись лише допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують його особу.
Дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 382 КК України, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею.
За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з вимогами ст.91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин під час судового розгляду покладається на прокурора.
Показання обвинуваченого у судовому засіданні послідовні та логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося.
Таким чином, вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, доведена у повному обсязі і підтверджується доказами, які є у матеріалах кримінального провадження, обвинуваченим не оспорюються.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення є доведеним.
Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку, що під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення та його дії суд кваліфікує за ч. 3 ст. 382 КК України - умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття. 
Відповідно до ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлені.
Також при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є нетяжким; ставлення ОСОБА_4 до вчиненого, яке полягає у визнанні винуватості; дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, висновків не зробив і вчинив новий злочин, не працює, не одружений, характеризується за місцем проживання посередньо, вважає, що покарання обвинуваченому слід призначити у виді позбавлення волі. Підстав для призначення більш м`якого покарання суд не вбачає.
При цьому покарання обвинуваченому має бути призначено за сукупністю вироків за правилами ч.1 ст.71 КК України.
Визначене обвинуваченому покарання на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності.
При цьому суд виходив також і з положень ч. 2 ст. 50 КК України, якими визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами. На переконання суду, покарання з яким визначився суд, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Дана позиція також викладена у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Також судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 382 КК України, не відбувши повністю покарання за вироком Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.12.2025 за ч. 1 ст. 382 КК України, яким останнього засуджено та призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі, звільнено від відбування покарання на підставі ст.ст. 75,76 КК України з іспитовим строком на 1 рік.
Відповідно до ч.3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
Згідно абз. 7 п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 (з подальшими змінами та доповненнями), у разі, коли особа була засуджена до позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (ст. 75,104 КК України), або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (ст. 81, 107 КК України) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинили новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначається більш м`які види покарання.
Враховуючи, що дане правопорушення ОСОБА_4 вчинив у період іспитового строку за вироком Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.12.2025 (за ч. 1 ст. 382 КК України), остаточне покарання підлягає призначенню відповідно до ч.1 ст.71 КК України шляхом приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком до покарання, яке призначене за даним вироком.
Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_4 , попередження вчинення ним кримінальних правопорушень, та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості, і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.
Питання про речові докази слід вирішити відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Запобіжний захід не обирався.
Керуючись статтями 2, 7, 368, 370-371, 374, 395 КПК України, суд

засудив:
Визнати  ОСОБА_4  винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, та призначити йому покарання у виді 3(трьох) років позбавлення волі із позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною із керуванням транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного цим вироком покарання приєднати невідбуту частину покарання за вироком Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.12.2025 та остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді 3 (трьох) років 2 (двох) місяців позбавлення волі із позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною із керуванням транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу не обирати.
Строк покарання рахувати з часу взяття під варту після набрання вироком законної сили.
Речові докази – диск «DVD-R» на якому міститься копія відеозапису за 08.01.2026 року, що стосується документування невиконання постанови суду ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та диск «DVD-R» на якому міститься копія відеозапису судових засідань Тальнівського районного суду Черкаської області у справі 704/1313/25 відносно ОСОБА_4 – залишити при матеріалах кримінального провадження №12026250360000047.
Цивільний позов не заявлений.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Вирок може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду через Звенигородський районний суду Черкаської області протягом тридцяти діб з моменту його проголошення, а обвинуваченим - з моменту отримання його копії.

Суддя ОСОБА_1