Справа № 135/669/26
Провадження № 2/135/506/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України

29.06.2026  м. Ладижин 
Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Волошиної Т.В.,
за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Ладижин в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням сторін) цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, 
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позицій сторін
ОСОБА_1 (далі — позивач), громадянин України, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі — відповідачка), громадянки Французької республіки, про розірвання шлюбу.
Позов обґрунтовано тим, що 17 липня 2014 року між сторонами зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по місту Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 96, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 07 жовтня 2014 року.
До грудня 2015 року сторони проживали спільно у АДРЕСА_1 , вели спільне господарство та мали взаємні права й обов`язки подружжя. У грудні 2015 року відповідачка виїхала до Французької республіки. З цього часу сторони спільно не проживають, спільного господарства не ведуть та шлюбних відносин не підтримують. Зв`язок між сторонами остаточно припинився у січні 2017 року. Відтоді місце проживання та перебування відповідачки позивачу невідоме.
Спільних дітей сторони не мають. Спільно набутого майна, яке б потребувало розподілу, також немає.
Позивач зазначив, що розірвати шлюб в органі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо через відсутність відомостей про місцезнаходження відповідачки. Збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Намір відновити подружні відносини у нього відсутній.
Підсудність справи українському суду позивач обґрунтував з посиланням на частину першу статті 27 та частину другу статті 28 ЦПК України, а застосовне право — на статті 60 і 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», з огляду на те, що останнє спільне місце проживання сторін знаходилося на території України та позивач і надалі проживає в Україні. 
Відповідачка ОСОБА_2 відзив на позов та будь-яких письмових пояснень по суті спору до суду не подала.
ІІ. Процесуальні дії у справі
21 травня 2026 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачці встановлено строк для подання відзиву на позов.
22 червня 2026 року адвокат Клименко І.Ф., яка діє в інтересах ОСОБА_1 на підставі ордера, через систему «Електронний суд» подала заяву, в якій просила розглянути справу за її та позивача відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Повідомлення відповідачки ОСОБА_2 здійснювалося через оголошення на офіційному вебпорталі Судової влади України за вебадресою https://court.gov.ua/sud0211/, оскільки місце проживання (перебування) відповідачки на момент розгляду справи невідоме. Відповідно до частини дев`ятої статті 128 ЦПК України, якщо місце проживання (перебування) відповідача невідоме, повідомлення здійснюється через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, і з моменту публікації оголошення відповідач вважається повідомленим належним чином. Відповідачка не подала відзиву чи інших письмових пояснень по суті спору.
За таких обставин суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та достатні процесуальні дії для належного повідомлення відповідачки ОСОБА_2 про відкриття провадження у справі та про її розгляд, що відповідає вимогам частини дев`ятої статті 128, статей 129–131, 274, 280 ЦПК України.
ІІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення
Частина перша статті 280 ЦПК України передбачає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасної наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи відповідно до частини дев`ятої статті 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі Судової влади України, однак у судове засідання не з`явилася, заяв про відкладення розгляду чи повідомлень про поважні причини неявки не подавала, відзиву на позовну заяву та будь-яких письмових пояснень по суті спору не подала.
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасник судового процесу не з`явився в судове засідання без поважних причин. Представник позивача у поданій заяві просила розглянути справу за її та позивача відсутності та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, чим виконано умову пункту 4 частини першої статті 280 ЦПК України.
За сукупністю наведених обставин суд констатує наявність усіх передбачених частиною першою статті 280 ЦПК України умов для ухвалення заочного рішення: відповідачку належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання відповідно до частини дев`ятої статті 128 ЦПК України; вона у засідання не з`явилася без поважних причин; відзиву на позовну заяву не подала; сторона позивача не заперечує проти заочного вирішення спору. У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в заочному порядку за правилами статей 280–282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин
Судом установлено, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянка Французької республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 17 липня 2014 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по місту Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, про що складено актовий запис № 96. Факт реєстрації шлюбу підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 07 жовтня 2014 року зазначеним органом державної реєстрації актів цивільного стану (а. с. 7).
Після укладення шлюбу сторони проживали спільно у АДРЕСА_1 , вели спільне господарство та виконували взаємні права й обов`язки подружжя. У грудні 2015 року відповідачка виїхала до Французької республіки. З цього часу сторони спільно не проживають та шлюбних відносин фактично не підтримують. Зв`язок між сторонами повністю припинився у січні 2017 року. Місце проживання та перебування відповідачки наразі позивачу невідоме.
Спільних дітей від шлюбу сторони не мають. Спільно набутого майна, що потребувало б розподілу, також не встановлено.
Фактичні шлюбні відносини між сторонами є припиненими з грудня 2015 року — понад десять років. Сторони тривалий час проживають окремо, спільного господарства не ведуть і, з огляду на встановлені обставини справи, наміру відновлювати подружні відносини не виявляють. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відповідачка позовних вимог не оспорила.
Суд не встановив обставин, які б унеможливлювали розгляд справи по суті або були б підставою для відмови у задоволенні позову. Жодних перешкод для розірвання шлюбу не виявлено.
З огляду на встановлені обставини суд кваліфікує спірні правовідносини як сімейно-правові відносини щодо припинення шлюбу з іноземним елементом, які підлягають вирішенню із застосуванням права України відповідно до статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» з підстав, докладно викладених у розділі V цього рішення.
V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про міжнародне приватне право" право, що підлягає застосуванню до приватно-правових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.
Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи є право держави, громадянином якої вона є. Позивач є громадянином України, відповідачка — громадянкою Французької республіки. Оскільки сторони є громадянами різних держав, спільний особистий закон подружжя відсутній.
Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.
Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.
Судом установлено, що останнє спільне місце проживання сторін знаходилося на території України ( АДРЕСА_1 ), і позивач і надалі проживає в Україні. За таких обставин застосуванню підлягає право України як право держави останнього спільного місця проживання подружжя, один із яких — позивач — продовжує мати місце проживання в Україні (частина перша статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право»). 
Такий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2019 року у справі № 553/703/18 (провадження № 61-7956св19), відповідно до якої у разі, якщо подружжя різного громадянства спільно проживало на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один із них продовжує проживати в Україні, розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України.
Отже, до спірних правовідносин застосовується право України.
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Сім`я, дитинство, материнство та батьківство охороняються державою.
Статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, передбачено, що кожен із подружжя у взаємовідносинах між собою та зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в ньому та його розірвання.
Відповідно до частини другої статті 104 та частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання; у разі якщо один із подружжя проживає за кордоном або якщо місце його проживання невідоме — шлюб розривається за рішенням суду.
Частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Судом установлено, що з грудня 2015 року — протягом понад десяти років сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують. Зв`язок між сторонами остаточно припинився у січні 2017 року. Місце перебування відповідачки позивачу невідоме. Спільних дітей сторони не мають.
Позивач наполягає на розірванні шлюбу та стверджує, що подальше його збереження суперечить його інтересам. Відповідачка правової позиції по суті позову не виклала, заперечень не подала.
Оцінивши встановлені обставини справи в їх сукупності відповідно до статей 76–89 ЦПК України, суд доходить висновку, що фактичні шлюбні відносини між сторонами є стійко і безповоротно припиненими. Підстав вважати, що збереження шлюбу відповідає інтересам будь-кого зі сторін, немає. За таких обставин суд констатує, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення у розумінні статті 112 Сімейного кодексу України, а тому позов підлягає задоволенню.
VI. Розподіл судових витрат між сторонами
Судом установлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 331 грн 20 коп., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції від 22 квітня 2026 року (а. с. 8).
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, судовий збір у розмірі 1 331 (однієї тисячі трьохсот тридцяти однієї) грн 20 коп. підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 4, 12, 13, 76–81, 89, 95, 141, 247, 258–259, 263–265, 274–282, 284–286 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 105, 110, 112, 115 Сімейного кодексу України, статтями 4, 16, 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.
Розірвати шлюб, зареєстрований 17 липня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по місту Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 96, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 331 (одну тисячу триста тридцять одну) грн 20 коп. судового збору.
Рішення суду після набрання ним законної сили надіслати до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по місту Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб № 96.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Ім`я (найменування) сторін:
- позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання:  АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
- відповідачка – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка Французької республіки; останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення складено та підписано суддею 29.06.2026.
Суддя