УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/5842/25 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М. 
Категорія 63 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б. 
за участю секретаря
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/5842/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та виселення 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення  Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М.
в с т а н о в и в:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, у якій просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити відповідачів із зазначеного житлового будинку.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на підставі договору дарування від 20.02.2025 на праві приватної власності належить 56/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером: 1810400000:029:0197, на якій розташована вказана частка житлового будинку (з господарськими будівлями та спорудами), що знаходиться по АДРЕСА_1 . Іншим співвласником будинку є ОСОБА_4 .
У вказаному житловому будинку також зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_1 від 17.05.2025, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Відповідачі не проживають в даному будинку більше року, а саме: ОСОБА_3 не проживає з 2011 року, а ОСОБА_2 не проживає з вересня 2023 року, також вони не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають і взагалі будинком не цікавляться.
Вказує, що 29.07.2025 зверталась до Відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради із заявою про зняття відповідачів із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Однак у знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідачів їй було відмовлено відповідно на підставі п.87.3 постанови КМ України № 265 від 07 лютого 2022, оскільки не надано необхідних документів або відомостей - відсутня згода другого співвласника житла.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
На погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_1 від 17.05.2025, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. До розірвання шлюбу сторони довгий час разом не проживали, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 орендували квартиру та проживали за іншою адресою, яка їй невідома.
Відповідачі не проживають в даному будинку вже більше року, а саме: ОСОБА_3 не проживає з 2011 року, а ОСОБА_2 - з вересня 2023 року. Також вони не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають і взагалі будинком не цікавляться.
Факт відсутності за місцем реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 понад один рік можуть підтвердити свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Звертає увагу, що факт не проживання за місцем реєстрації відповідачів підтверджує довідка №492 від 23.12.2025, видана Міським комунальним виробничим житловим ремонтно – експлуатаційним підприємством №7, яка попередньо надавалась до суду та в якій були підписи сусідів, які підтверджували факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації, проте вказана довідка не була взята до уваги.
Разом з тим, у рішенні вказано, що відсутні докази в обґрунтування позовних вимог, проте в судове засідання не були викликані свідки, які б підтвердили факт тривалого не проживання відповідачів за зареєстрованою адресою проживання. 
Наголошує, що відповідачі у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не надали, що може бути кваліфіковано судом як визнання позову. 
На переконання скаржника, відповідачі втратили право користування частиною житлового приміщення, яке належить їй на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою понад 6 місяців без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, а також створюють їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.
Правом подати відзив відповідачі не скористались.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та їх вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 20.02.2025 є власником 56/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером: 1810400000:029:0197, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.10-13).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав №414328180 від 20.02.2025 будинок за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у спільній частковій власності і ОСОБА_1 належить 56/100 частин будинку (а.с.14).
Згідно з Відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05.08.2025 №8282, виданих Відділом з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради в будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , період реєстрації з 17.03.2025 р. по т.ч.; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , період реєстрації з 22.02.2005 по т.ч.; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , період реєстрації з 11.01.2021 по т.ч.; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , період реєстрації з 12.08.2006 по т.ч.; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , період реєстрації з 22.02.2000 по т.ч.; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , період реєстрації з 22.02.2000 по т.ч.(а.с.15).
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 17.05.2025 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 17.05.2025 (а.с.18).
Відділом з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 29.07.2025 про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 було відмовлено, відповідно до п. 87.3 постанови КМ України № 265 від 07 лютого 2022 року, оскільки не надано необхідних документів або відомостей - відсутня згода другого співвласника житла (а.с.16-17).
Відмовляючи в задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено будь-якими доказами не проживання відповідачів без поважних причин понад встановлений законом строк у спірному житлі, обставин порушення її прав, як власника житлового приміщення, створення перешкод відповідачами в користуванні ним, наявності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та їх виселення. 
Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України.
Положеннями частини другої статті 64 ЖК України передбачено, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Разом з тим, вирішуючи відповідний спір необхідно виходити із балансу інтересів обох сторін.
Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 22.02.2005 року по теперішній час; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 11.01.2021 року по теперішній час.
При цьому ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки. Відповідно до положень статей 9, 156, 157 Житлового кодексу України сам по собі факт припинення сімейних відносин із власником житлового приміщення не є підставою для автоматичного позбавлення колишніх членів сім`ї права користування займаним житлом.
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі мають у власності або користуванні інше житлове приміщення, придатне для постійного проживання.
Суд також виходить із того, що сам по собі факт реєстрації місця проживання у житловому будинку, який належить позивачці на праві власності, не може бути безумовною та самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування цим житлом, без встановлення передбачених законом підстав у їх сукупності.
Посилання позивачки на те, що факт непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні протягом понад одного року підтверджується показаннями свідків, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають врахуванню, оскільки клопотання про виклик свідків в порядку ст. 91 ЦПК України у суді першої інстанції заявлено не було, а відповідні докази до матеріалів справи не подавалися.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Для реалізації повноважень власника житла останній має право вимагати від відповідача усунення порушення свого права у визначений ним спосіб.
Право відповідача на користування належним позивачу житлом можна обмежити лише у випадку, коли таке втручання у право на повагу до житла буде законним і пропорційним поставленій меті.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).
У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що втрата права користування житлом буде оцінена на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЕСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Отже, для вирішення питання щодо виселення, необхідно встановити: чи проживає та користується відповідач спірним житлом, чи має він інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачем.
При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
З огляду на вищенаведене, встановивши, що відповідачі по теперішній час зареєстровані у вказаному будинку, іншого житла не мають, колегія суддів приходить до висновку про те, що визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та їх виселення, буде надмірним тягарем та порушуватиме їх право на повагу до житла.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачкою не доведено факту порушення її прав як власника житлового приміщення та створення відповідачами перешкод у користуванні ним. Факт того, що відповідачі забезпечені іншим житлом судами не встановлений.
Таким чином, суд виходить із того, що тривала реєстрація особи за адресою спірного житлового приміщення є одним із доказів наявності її стійкого зв`язку з відповідним житлом. Водночас така обставина сама по собі не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції охоплює фактичні житлові зв`язки особи з конкретним місцем проживання, що оцінюються у сукупності з іншими обставинами справи.
Відтак вирішення питання про втрату права користування житлом потребує комплексної оцінки всіх доказів та дотримання принципу пропорційності втручання у право на житло.
Позбавлення права на житло є втручанням в право особи і без дослідження пропорційності і з`ясування балансу інтересів неможливо вирішити спір.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, дотримавшись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого та законного висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням та виселення, слід відмовити.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо довідки МКВЖРЕП №7, оскільки зазначений документ сам по собі не є належним та достатнім доказом втрати відповідачами права користування житлом, а містить лише загальні відомості, які не підтверджують у сукупності обставин, передбачених статтею 405 ЦК України, зокрема факту безпідставної відсутності понад один рік та втрати інтересу до житлового приміщення.
Посилання на те, що не подання відповідачами відзиву на позовну заяву має розцінюватися як визнання позову, є помилковим, оскільки відповідно до норм ЦПК України неподання відзиву не є визнанням позову і не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, на які він посилається.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.
Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення не впливають, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення  з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 04 травня 2026 року. 

Головуючий Судді