Справа № 367/5680/25
Провадження №2/367/4542/2025

РІШЕННЯ
Іменем України

04 травня 2026 року Ірпінський міський суд Київської області у складі: 
головуючого судді    Шестопалової Я.В., 
при секретарі     Пронченко О.С. 
за участі
позивача      ОСОБА_1 ,
представника позивача     ОСОБА_2 ,
свідка       ОСОБА_3 , 
свідка       ОСОБА_4 ,
свідка       ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа: Орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав,
в с т а н о в и в:
19 травня 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_6 , третя особа: Орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав, мотивуючи її тим, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_6 мають спільну дитину - малолітнього сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Малолітній син мешкає разом із матір`ю та вітчимом, які займаються його виханням та утриманням. Позивачка з 10 жовтня 2024 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Відповідно до судового наказу у справі №367/6926/20 виданого 28.01.2021 року з відповідача стягується аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 починаючи з 27.10.2020 року. Стягнення аліментів здійснюється в примусовому порядку у виконавчому провадженні НОМЕР_3, що знаходиться на виконанні у Ірпінському відділі ДВС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Мінісстерства юстиції (м. Київ). Станом на 17.03.2025 року заборгованість по аліментам становила 97 254,16 грн. Батько самоусунувся від виховання дитини. Відповідач 27.02.2025 року склав нотаріальну заяву (згоду) на позбавлення його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На підставі вищенаведеного, позивач просить суд позбавити ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 29 травня 2025 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі.
12.11.2025 року відповідач ОСОБА_6 подав до суду письмову заяву про визнання позову.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 26 грудня 2025 року відмовлено у прийняті визнання відповідачем ОСОБА_6 позову та ухвалено продовжити судовий розгляд.
22.12.2025 року до суду від Орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області надійшов висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно дитини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 23 січня 2026 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні 22 квітня 2026 року, на підставі ст. 241 ЦПК України, суд закінчив з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів ст. 242 ЦПК України.
У судовому засіданні від 22 квітня 2026 року позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Надав пояснення, що рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 відносно дитини ОСОБА_7 їй необхідне для подальшого усиновлення її дитини теперішнім чоловіком ОСОБА_3 . 
У судовому засіданні від 22 квітня 2026 року представник позивачки ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. 
У судове засідання відповідач не з`явився, до суду направив заяву про розгляд справи без його участі. Від ОСОБА_8 до суду надійшла заяява про приєднання до справи витягу з наказу №546/МГ від 16.12.2025р. про мобілізацію відповідача та направлення до військової частини.
Заслухавши позивачку, її представника, свідків, дослідивши докази, після переходу до стадії ухвалення судового рішення, в судовому засіданні, в порядку статті 244 ЦПК України, повідомлено, що повний текст рішення буде складено протягом десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є батьками малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданого Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 25 січня 2019 року та про що здійснено відповідний актовий запис №25.
Малолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Мати дитини ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Фактично разом мати з дитиною проживають за адресою: АДРЕСА_3 у орендованій квартирі на підставі договору оренди від 01.04.2025 року.
Відповідно до судового наказу у справі № 367/6926/20, виданого Ірпінським міським судом Київської області 28.01.2021 року з ОСОБА_6 , на користь ОСОБА_9 , стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 27.10.2020 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнення аліментів здійснюється в примусовому порядку у виконавчому провадженні НОМЕР_3, що знаходиться на виконанні у Ірпінському відділі ДВС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Мінісстерства юстиції (м. Київ).
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, станом на 01.01.2026 року заборгованість ОСОБА_6 по аліментам на утримання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , становила 113 076,66 грн.
Відповідно до довідки Бучанського закладу дошкільної освіти комбінованого типу N? 3 «Козачок» Бучанської міської ради Київської області від 27.02.2025 N? 08, малолітній ОСОБА_7 відвідує заклад з 01.04.2024 по теперішній час. 
Відповідач ОСОБА_6 27.02.2025 року надав нотаріально засвідчену згоду про позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Судом також встановлено, що ОСОБА_6 Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 №546/МГ від 16.12.2025 року призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправлений до військової частини НОМЕР_2 .
Окрім вказаних письмових доказів в обґрунтування позовних вимог, за клопотанням позивачки допитані свідки, які надали наступні пояснення.
Так, в судовому засіданні 22 квітня 2026 року свідок ОСОБА_4 , повідомила, що знайома з позивачкою 12 років, а з відповідачем - 10. ОСОБА_1 є її кумою. ОСОБА_4 кожного дня спілкується з позивачкою та 5 разів на тиждень із дитиною. Відповідача не бачила дуже давно. Чоловік позивачки спілкується із дитиною як батько із сином. Дитина вважає теперішнього чоловіка позивачки своїм батьком. 
22 квітня 2026 року судом було допитано свідка ОСОБА_5 , який у судовому засіданні повідомив, що він перебуває з позивачкою в дружніх відносинах, ОСОБА_1 є його кумою. Зазначив, що йому відомо, що відповідач не спілкується зі своєю дитиною та не цікавиться її життям. Дитина вважає ОСОБА_3 своїм батьком.
В судовому засіданні 22 квітня 2026 року свідок ОСОБА_3 , повідомив, що є чоловіком позивачки. Вони з дружиною та її дитиною проживають разом та він їх матеріально утримує. Дитина називає його батьком з 2022 року. ОСОБА_3 має намір усиновити малолітнього ОСОБА_7 . Відповідач жодного разу не просив про зустріч з дитиною.
Спірні правовідносини регулюються нормами матеріального права визначені, зокрема, Сімейним кодексом України.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у статті 12 Закону України «Про охорону дитинства».
Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Частиною 4 статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Так, ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно положень ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
З аналізу вказаної статті, суд вважає, що зазначені підстави є вичерпними та позбавлення батьківських прав є правом, а не обов`язком суду.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.
Інтереси дітей захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права.
Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Статтею 9 даної Конвенції, передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 
Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно принципу статті 6 Декларації, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Згідно з приписами пунктів 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Суд також наголосив, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини,і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 215/3495/21 у п.53 - «Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини діях батьків». У п.54 зазначеної постанови Верховний суд зазначив: «Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17». Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Так, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Згідно зі ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Однак, як зазначено в ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав.
Судячи з висновку Органу опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно дитини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано доцільним позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітнього сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В той же час, суд вважає, що висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних та переконливих обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Виходячи з вище вказаного висновку, він складений на 2-ох аркушах, ґрунтується лише на доводах однієї сторони - матері дитини, наданих нею документів та їх заслуховуванні, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд не погоджується з даним висновком.
Аналізуючи висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_7 , разом з іншими доказами, дослідженими в ході судового розгляду у їхній сукупності, суд вважає, що даний висновок, не є обґрунтованим, не підтверджує системної асоціальної поведінки, злісної вини відповідача ОСОБА_6 в ухиленні від виконання ним батьківських обов`язків щодо його сина ОСОБА_7 .
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї чи вчиняла інші подібні дії.
Як передбачено статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачки, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.
Позивачкою не доведено, що поведінка відповідача відносно свого сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками протягом тривалого часу, не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до сина батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Само по собі бажання позивачки щодо усиновлення її сина чоловіком з яким вона на теперішній час перебуває у шлюбі такою обставиною не є.
Відсутні також докази ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків в частині матеріального забезпечення дитини.
Сам по собі факт наявності заборгованості зі сплати аліментів не є безумовною та самостійною підставою для позбавлення батьківських прав. Така заборгованість може свідчити про неналежне виконання батьківських обов`язків лише у сукупності з іншими обставинами, що підтверджують свідоме ухилення від виховання дитини, відсутність турботи про її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно, для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, суд повинен встановити наявність винної поведінки батька, яка виражається у системному та свідомому невиконанні батьківських обов`язків. Наявність лише заборгованості зі сплати аліментів, без доведення інших форм ухилення від участі у житті дитини, не може вважатися достатньою правовою підставою для задоволення позову про позбавлення батьківських прав.
Також, на думку суду, тривала відсутність відповідача у житті дитини зумовлена об`єктивними обставинами, а саме проходженням ним військової служби. Така обставина не залежить від волі відповідача та пов`язана з виконанням конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.
Перебування відповідача на військовій службі саме по собі не свідчить про свідоме та винне ухилення від виконання батьківських обов`язків, не підтверджує відсутності інтересу до дитини та не може розцінюватися як неналежне виконання батьківських прав.
На думку суду, позбавлення відповідача батьківських прав порушуватиме його права та не відповідатиме інтересам самої дитини. Відсутність у дитини на цьому етапі життя психологічного зв`язку з рідним батьком не виключає можливість налагодження між ними відносин у майбутньому.
Приймаючи до уваги, що судом не встановлено фактів умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, вчинення нею будь-якого негативного психологічного тиску на свою дитину, спричинення дитині будь-якої моральної чи фізичної шкоди, тому суд не знаходить достатніх підстав, передбачених ст.164 СК України для позбавлення її батьківських прав, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено саме на позивача.
З врахуванням наведеного суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на даний час обставин не вбачає необхідності в позбавленні відповідача батьківських прав, не погоджуючись при цьому з висновком Орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно дитини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та відхиляючи заяву відповідача про визнання позову.
На підставі викладеного та, керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 9 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 19,164 СК України, ст., ст. 10, 76, 80, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд 
в и р і ш и в:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа: Орган опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя:       Я.В. Шестопалова