СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року м. Харків Справа № 917/1947/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Тарасова І.В.,

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження (без виклику учасників справи) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Прозоро" (вх. 346 П/2) 
на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі №917/1947/25 ухвалене у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Мацко О.С., в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (повне рішення складено 03.02.2026) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Прозоро", м. Вінниця,
до Військової частини НОМЕР_1 ,
про стягнення 297675,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Полтавської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Прозоро" до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення вартості ремонту транспортного засобу в розмірі 297 675,00 грн.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі №917/1947/25 відмовлено у задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволення заявлених позовних вимог, місцевий господарський суд вказує на те, що долучені позивачем до матеріалів справи докази жодним чином не доводять факту узгодження сторонами з дотриманням встановленої законом форми та чітко вираженою їх волею всіх істотних умов договору підряду, на укладення якого посилається позивач, зокрема, його предмету з переліком робіт, який відповідач зобов`язаний виконати, та вимогами щодо їх якості, ціни та строку їх виконання.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, 23.02.2026 через підсистему "Електронний суд" до Східного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Прозоро" надійшла апеляційна скарга, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі №917/1947/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Прозоро" 297 675,00 грн. Одночасно апелянт просить судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покласти на відповідача.
В обґрунтування заявлених апеляційних вимог вказує таке:
- господарський суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позову, необґрунтовано вказав, що позивачем не доведено факт досягнення згоди щодо предмету договору підряду, його ціни та строку виконання робіт. З огляду на положення ч. 2 ст. 843, ч. 2 ст. 846 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) не встановлення ціни та строків виконання робіт не є підставою для визнання договору підряду неукладеним;
- договір про ремонт спірного автомобіля є укладеним, адже сторони погодили, хоч і усно, що відповідач передає позивачу автомобіль на ремонт; даний правочин частково був виконаний сторонами, що свідчить про волевиявлення сторін до вчинення правочину. Посилання у відзиві на позов на ту обставину, що спірний автомобіль не внесений до Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ України (зареєстрований), є лише намаганням відповідача уникнути відповідальності, посилаючись на формальності;
- відповідач не заперечував про те, що Нікітін С.В. є уповноваженою особою відповідача на організацію ремонтних робіт. Крім того, відповідач не заперечує, що номер телефону, який відображений на скріншотах, наданих позивачем, належить Нікітіну С.В. Таким чином, скріншоти переписки з Нікітіним С.В. підтверджують узгодження договору підряду на ремонт автомобіля між позивачем та відповідачем, а також рахунки на оплату робіт. Позивач здійснив ремонт автомобіля та під час ремонту постійно комунікував з Нікітіним С.В. щодо процесу ремонту, надсилаючи відеозаписи. В свою чергу, відповідач також не заперечує передачу позивачу на ремонт автомобіль, а також повернення його після ремонту;
- відсутність підписання відповідачем акта виконаних робіт не має наслідком відсутність обов`язку в останнього сплатити вартість вказаних в ньому робіт. Акт виконаних робіт був наданий Нікітіну С.В. та направлявся безпосередньо відповідачу за його адресою засобами поштового зв`язку разом із претензією. При цьому відповідач після отримання акта не заявляв про те, що роботи не здійснювались взагалі чи здійснювались в меншому об`ємі, ніж зазначено в акті. Тому, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо робіт, визначених в акті, за твердженнями позивача, відповідач має обов`язок оплатити вартість таких робіт.
Також в апеляційній скарзі позивачем зазначено про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс (очікує понести) у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції: судовий збір – 4 286,52 грн; орієнтовні витрати на правничу (правову) допомогу адвоката за розгляд справи у суді апеляційної інстанції - 15 000,00 грн – 25 000,00. Всього, попередньо і орієнтовно: 19 286,52 грн – 29 286,52 грн. 
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2026 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Прозоро" на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі №917/1947/25; визначено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Прозоро" на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі №917/1947/25 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження); витребувано у Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/1947/25.
Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За приписами ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.
За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.
Ухвала суду про відкриття апеляційного провадження була направлена учасникам справи через підсистему "Електронний суд" до електронного кабінету користувачів і доставлена учасникам справи 09.03.2026 о 19:12 год.
Відтак судом апеляційної інстанції було вчинено всі належні та допустимі заходи, направленні на повідомлення учасників справи про відкриття апеляційного провадження у даній справі і її розгляд у порядку письмового провадження (без виклику учасників справи в судове засідання), а також створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.
14.03.2026 Військовою частиною НОМЕР_1 через підсистему "Електронний суд" подано відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Прозоро" в повному обсязі з підстав, зазначених у поданому процесуальному документі.
24.04.2026 матеріали справи № 917/1947/25 надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2026 у зв`язку з відпусткою судді Білоусової Я.О. апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Тарасова І.В.
Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції встановила таке.
Як зазначає позивач, 21.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Прозоро" та відповідачем було укладено договір з поточного ремонту автомобілів №24-49, за умовами якого позивач зобов`язався виконати ремонт автомобілів відповідача на загальну суму 790 500,00 грн. Позивач виконав умови договору №24-49, здійснивши ремонт автомобілів. 
У січні 2025 року під час виконання договору №24-49 від 21.09.2024 відповідач звернувся до позивача щодо необхідності термінового ремонту ще одного автомобіля, який не передбачено договором, а саме JEEP GRAND CHEROKEE200, 2003 року випуску, VIN код: НОМЕР_2 , д.р.н.: EOR 565 (надалі - автомобіль). 
Позивач взяв на ремонт автомобіль без письмового укладення договору відповідно до процедури публічних закупівель. 
За твердженням позивача, відповідач наголошував, що письмовий договір буде укладено в найкоротші строки, а також буде оплачено вартість ремонту. 
Комунікація щодо процесу ремонту як по договору №24-49 від 21.09.2024, так і по автомобілю (спірному) велася із начальником служби військової техніки відповідача - ОСОБА_1 . 
Як зазначає позивач, 17.01.2025 автомобіль був оглянутий на предмет дефектів, на підставі чого було складено попередній рахунок, який був погоджений з відповідачем. У процесі виконання ремонтних робіт працівниками позивача було виявлено приховані дефекти автомобіля, ремонт яких потребує додаткових витрат, тому позивачем було складено додаткові рахунки на ремонтні роботи, які, як зазначає позивач, були погоджені з відповідачем. 20.04.2025 позивачем було завершено ремонт автомобіля та 21.04.2025 відповідачу було повернуто автомобіль з виконаним ремонтом.
Позивач також вказує, що укладений між сторонами договір підряду є недійсним в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки укладений без проведення процедури публічної закупівлі, у зв`язку з чим визначив, що належним способом захисту порушених прав Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Автосервіс-Прозоро" є відшкодування вартості здійсненого ремонту автомобіля.
Позивачем було складено акт виконаних робіт № 1354 від 22.04.2025 на загальну суму 297 675,00 грн (а.с. 34) та направлено його на адресу відповідача листом № 01 від 06.09.2025 (а.с. 35-36), що підтверджується описом вкладення у цінний лист, поштовою накладною та фіскальним чеком АТ "Укрпошта" (а.с. 36-37). Вказаний лист було залишено відповідачем без відповіді, оплату проведено не було.
Відповідні обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 вартості ремонту транспортного засобу в розмірі 297 675,00 грн до господарського суду.
03.02.2026 ухвалено оскаржуване рішення з підстав, викладених вище.
Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України, який діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі – ГК України), встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ГК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 1, 2 ст. 639 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
При цьому, згідно з ст. 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.
Водночас правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина 1 статті 207 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 2 статті 184 Господарського кодексу України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу, за змістом якої господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За загальним правилом, встановленим статтею 638 Цивільного кодексу України (положення якої кореспондуються з частинами 1, 2 Господарського кодексу України), договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
З моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції договір є укладеним (частина 1 статті 640 Цивільного кодексу України). 
За змістом частини 1 статті 641 і частин 1, 3 статті 642 Цивільного кодексу України пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття, тоді як відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
З огляду на положення наведених норм слід звернути увагу на те, що важливими ознаками оферти є те, що вона має бути виявленням наміру оферента вважати себе зобов`язаним у разі її прийняття та, водночас, повинна бути настільки визначеною, щоб можна було шляхом її прийняття досягнути домовленості про весь договір у цілому, а для укладення договору акцептанту було достатньо висловити свою волю, яка співпадає з офертою.
Поняття повнота та безумовність оферти є одночасно необхідними, а існування одночасно двох названих умов до акцепту є достатнім для того, що констатувати, що відповідь на оферту є такою, що дає змогу зробити висновок про згоду акцептанта з офертою та з її умовами. Неповнота та небезумовність відповіді на пропозицію укласти договір не є акцептом, тобто є умовами для констатації факту відмови акцептанта від пропозиції, а з іншого боку неповнота та не безумовність відхиляють початкову оферту. 
Відповідно до статті 646 Цивільного кодексу України відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію.
Згідно з ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц зауважила, що слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Зокрема, виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.
Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
Аналогічна правова позиція викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17.
З приводу спірних правовідносин судова колегія зазначає, що позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає в ньому, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу в спірних відносинах.
Позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.
За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).
Відповідно ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Як стверджує ТОВ "ТД "Автосервіс-Прозоро", між сторонами у справі було в усній формі укладено договір про ремонт транспортного засобу Військової частини НОМЕР_1 JEEP GRAND CHEROKEE200, 2003 року випуску, VIN код: НОМЕР_2 , д.р.н.: НОМЕР_3 . Даний договір частково був виконаний сторонами, що свідчить про волевиявлення сторін до вчинення правочину, а саме: відповідачем був переданий позивачу автомобіль; сторонами погоджувався процес ремонту, вартість тощо; позивач повернув відповідачу автомобіль. 
Поряд з цим у поданому у справі відзиві на позов (а.с. 59) відповідач наголошує, що "військовою частиною НОМЕР_1 (уповноваженим представником) не вчинявся з позивачем у даній справі письмовий договір про ремонт автомобіля (спірного), а також не погоджувалася вартість його ремонту". Отже, твердження апелянта про визнання відповідачем обставин проведення ремонту спірного майна, його попереднє погодження, узгодження ціни з посиланням на положення ч. 4 ст. 165 ГПК України, не ґрунтуються на встановлених судом обставинах даної справи.
На підтвердження стверджуваної обставини позивач також посилається на надані до матеріалів справи скріншоти переписки з ОСОБА_1 (як зазначає сам позивач, посадової особи відповідача) у месенджері Вайбер, якими, на його думку, підтверджується узгодження договору підряду на ремонт спірного автомобіля між позивачем та відповідачем. 
Водночас колегія суддів апеляційного господарського суду враховує те, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (п. 1 ч. 2 ст. 73 ГПК України).
Подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.07.2022 у справі №914/1003/21.
Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.
При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.
У постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.
В даному випадку, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що із наданого до матеріалів справи електронного листування не вбачається обставина укладення між позивачем та відповідачем у спрощений спосіб договору на поточний ремонт автомобіля JEEP GRAND CHEROKEE200, 2003 року випуску, VIN код: НОМЕР_2 , д.р.н.: НОМЕР_3 , оскільки: по-перше, наданий документ не доводить листування саме з представником відповідача у справі, а також наявності у відповідної посадової особи повноважень укладати правочини від імені відповідача; по-друге, зі змісту вказаного листування не вбачається волевиявлення відповідача щодо укладення правочину щодо ремонту автомобіля JEEP GRAND CHEROKEE200, 2003 року випуску, VIN код: НОМЕР_2 , д.р.н.: НОМЕР_3 , погодження істотних умов такого договору, які його характеризують. 
Відтак судова колегія вказує, що доводи позивача, на які він посилається в обґрунтування наявності підстав для прийняття наданої ним до суду паперової копії електронного листування в месенджері Вайбер в якості належного доказу у справі є необґрунтованими, а доктрина "листа у відповідь" не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів, якими підтверджується обставина здійснення такого листування саме між сторонами даного господарського спору.
В свою чергу, як вірно зазначив суд першої інстанції, покази свідка ОСОБА_2 не мають доказового значення при встановленні факту вчинення цього правочину, його змісту та виконання сторонами його умов з огляду на приписи ч. 2 ст. 218 ЦК України, згідно з якими рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків у разі недодержання вимоги щодо письмової форми правочину.
Посилання позивача на твердження відповідача про те, що "аналіз відповідача доданого до позову свідоцтва про реєстрацію автотранспортного засобу JEEP GRAND CHEROKEE200, 2003 року випуску, VIN код: НОМЕР_2 , д.р.н.: НОМЕР_3 , не надає можливість встановити, що даний автотранспортний засіб належить на праві власності саме військовій частині НОМЕР_1 ", як намагання уникнути відповідальності, має характер припущень та не підтверджується належними доказами у справі. Водночас відсутність доведення права власності відповідача на спірний автомобіль спростовує вірогідність тих обставин справи, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог. 
З огляду на поведінку сторін під час здійснення процесу доказування заявлених у справі вимог, надані сторонами документи та пояснення щодо існуючих між ними правовідносин, судова колегія погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що обставина укладення договору підряду між сторонами у письмовій формі, зокрема, у спрощений спосіб шляхом обміну документами (в електронній формі), або на підставі усних домовленостей щодо всіх істотних умов договору (предмет, ціну та строків виконання робіт), тобто існування між сторонами договірних правовідносин щодо виконання зобов`язання (ремонтних робіт) на користь відповідача, не підтверджені жодними належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами, у розумінні статей 74, 76-79 ГПК України.
Слід також зазначити, що, з урахуванням правової природи договору, який у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини, на думку позивача, регламентуються положеннями глави 61 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові; якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі (частина перша статті 853 ЦК України).
Стаття 882 ЦК України встановлює, що замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, виконаних за договором будівельного підряду, або якщо це передбачено договором, етапу робіт, зобов`язаний негайно розпочати їх прийняття. Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.
Правова позиція щодо застосування судами частини четвертої статті 882 ЦК України є сталою в судовій практиці Верховного Суду. Так, зокрема, стосовно акта виконаних робіт за договором підряду, підписаного однією стороною, правовий висновок викладено у пункті 6.3 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18 та інших. Цей висновок полягає в тому, що "передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором".
При вирішенні даної справи судова колегія враховує, що за загальним правилом, при вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів стосовно надання послуг/виконання робіт, як зі сторони замовника, так і виконавця (підрядника), суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі, проте передбачена відповідним договором умова щодо оплати за надані послуги (виконані роботи) з прив`язкою до підписання відповідних актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє замовника від обов`язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як то надання послуг чи виконання робіт, є її реальність. Наявність належним чином оформлених первинних документів (підписаних уповноваженими представниками обох сторін) є вторинною, похідною ознакою.
Водночас неналежне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами, зокрема непідписання замовником актів приймання робіт/послуг без надання у визначені договором та/або законом строки вмотивованої відмови від їх підписання, не може свідчити про їх безумовну невідповідність змісту господарської операції (наданим послугам або виконаним роботам). Правові наслідки створює саме господарська операція (реальне надання послуг/виконання робіт), а не первинні документи.
Водночас апеляційним судом в цій справі встановлено, що господарська операція між сторонами заперечується з боку відповідача у справі, не підтверджується наданим до матеріалами справи доказами.
Зокрема, акти виконаних робіт від 20.02.2025, 24.02.2025, 04.03.2025, 21.03.2025, видаткові накладні від 11.02.2025, 13.02.2025, 17.02.2025, 19.02.2025, 21.02.2025, 28.02.2025, 04.03.2025, 05.03.2025, 06.03.2025, 07.03.2025, 24.03.2025, 29.03.2025 (а.с. 40-49), а також акт виконаних робіт № 1354 від 22.04.2025 не підписані з боку відповідача у справі, у зв`язку з чим самі по собі не підтверджують факт виконання спірних робіт в межах існування договірних правовідносин з відповідачем (реальності здійснення між сторонами господарської операції) та, відповідно, які б давали підстави для висновку про наявність заборгованості відповідача за договором підряду. 
Відтак наявні у справі акти виконаних робіт визнані апеляційним судом неналежними доказами, тобто такими, що не дозволяють встановити обставини, які входять в предмет доказування у даній справі.
Також матеріали справи містять копію договору з поточного ремонту автомобілів №24-49 від 21.09.2024 (а.с. 8-11), з якої вбачається, що виконавець ( ТОВ "Автосервіс-Прозоро") зобов`язується здійснити поточний ремонт автомобілів із заміною запчастин за ДК 021-2015 50110000-9 – Послуги з ремонту і технічного обслуговування мототранспортних засобів і супутнього обладнання, а замовник (військова частина НОМЕР_1 ) зобов`язується своєчасно сплачувати за надані послуги на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до підписаного додатку до договору № 24-49від 21.09.2024 сторонами було визначено найменування та ціну робіт за договором.
В силу умов додатку до укладеного між сторонами договору № 24-49 від 21.09.2024 предметом поточного ремонту є визначені індивідуальними ознаками транспортні засобі (з зазначенням ідентифікуючих їх даних).
Відповідно до п. 2.1 договору ціна договору становить: 790 500 грн 00 коп. (сімсот дев`яносто тисяч п`ятсот гривень 00 копійок) без ПДВ і визначається із розрахунку ціни послуг у додатку № 1 до цього договору, який є невід`ємною частиною договору.
Строк надання послуг – з моменту подання заявки до 30.11.2024 року (п. 3.1 договору).
Водночас, як вбачається із додатку до договору від 21.09.2024 № 24-49, сторонами не було обумовлено в межах виконання даного договору ремонт транспортного засобу: JEEP GRAND CHEROKEE200, 2003 року випуску, VIN код: НОМЕР_2 , д.р.н.: EOR 565.
Протилежного матеріали справи не містять.
З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд правомірно відмовив в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 297 675,00 грн, як вартості ремонту транспортного засобу, оскільки в даному випадку позивачем не були надані, а матеріали справи не містять належних доказів, які б підтвердили обставин виконання на замовлення відповідача тих робіт, на які він посилається в обґрунтування своєї позиції, та в узгодженому законом/сторонами порядку. 
Доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі №917/1947/25.
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, враховуючи, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які (доводи і вимоги апеляційної скарги) у даному випадку не підтверджують ухвалення оскаржуваного рішення із порушеннями, визначеними ст.277 ГПК України в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог у порядку ч.4 ст.269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Прозоро" підлягає залишенню без задоволення, оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі №917/1947/25 - без змін.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосервіс-Прозоро" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 03.02.2026 у справі №917/1947/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.
Повна постанова складена 29.06.2026.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Н.О. Мартюхіна 

Суддя І.В. Тарасова