ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 750/8889/25 Суддя (судді) першої інстанції: Рахманкулова І.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О., 
суддів Безименної Н.В., Файдюка В.В. 
за участю секретаря Коренко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування технічними засобами, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 липня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення

В С Т А Н О В И Л А

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови поліцейського 1 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області серії ЕНА № 5029782 від 21.06.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, дійшов висновків, що не відповідають фактичним обставинам справи, та неправильно оцінив наявні у справі докази. На думку апелянта, під час руху транспортним засобом по зовнішній смузі кругового перехрестя він не здійснював маневрування та не змінював напрямок руху, оскільки продовжував рух відповідно до конфігурації дороги та вимог дорожньої розмітки 1.18, яка передбачала рух лише прямо. У зв`язку з цим позивач вважає, що в нього був відсутній обов`язок подавати сигнал світловим покажчиком повороту, а тому склад інкримінованого адміністративного правопорушення відсутній. Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки його доводам щодо відсутності факту маневрування та безпідставно погодився з висновками працівника поліції про порушення пункту 9.2 «б» Правил дорожнього руху України.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21 червня 2025 року о 05 год. 55 хв. в м. Чернігові по пр. Миру, 23, поліцейським 1 взводу 2 роти 1 батальйону управління патрульної поліції в Чернігівській області капралом поліції Гончаренком Сергієм Володимировичем було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 5029782 відносно громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що останній, керуючи транспортним засобом Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при з`їзді з кругового руху, чим порушив п. 9.2 (б) ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП (а.с. 21).
У пункті 7 оскаржуваної постанови зазначено, що до постанови додається відео з відео реєстратора Пв 472735.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також їх посадові та службові особи зобов`язані здійснювати свої повноваження виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна дія або бездіяльність, вчинена умисно чи з необережності, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, встановлений порядок управління та за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі статтею 280 КУпАП орган або посадова особа, уповноважені розглядати справу про адміністративне правопорушення, під час її розгляду зобов`язані встановити, чи мало місце адміністративне правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи існують обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів справи на розгляд громадської організації або трудового колективу, а також з`ясувати всі інші обставини, необхідні для правильного та повного вирішення справи.
Положеннями статті 222 КУпАП визначено, що до повноважень органів Національної поліції належить розгляд справ про адміністративні правопорушення, зокрема передбачені частиною другою статті 122 КУпАП.
Відповідно до пункту 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція, виконуючи покладені на неї завдання, здійснює регулювання дорожнього руху, контролює дотримання його учасниками вимог Правил дорожнього руху, а також здійснює контроль за правомірністю експлуатації транспортних засобів. Отже, розгляд справ відповідної категорії віднесений законом до компетенції органів Національної поліції.
Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено обов`язок учасників дорожнього руху знати та неухильно виконувати вимоги цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів у сфері безпеки дорожнього руху, а також виконувати законні розпорядження органів державного нагляду і контролю щодо додержання законодавства про дорожній рух.
Відповідно до пункту 1.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР України), усі учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримуватись вимог цих Правил. Водночас пунктом 1.9 ПДР України передбачено, що особи, які порушують вимоги Правил дорожнього руху, несуть відповідальність відповідно до законодавства.
Згідно з пунктом 2.3 ПДР України з метою забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, зокрема, бути уважним, постійно стежити за дорожньою обстановкою, належним чином реагувати на її зміни, контролювати правильність розміщення і кріплення вантажу, технічний стан транспортного засобу та не відволікатися від керування ним під час руху. Крім того, водій не повинен створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.
Підпунктом «б» пункту 9.2 ПДР України встановлено обов`язок водія подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом.
Водночас із положень пункту 1.10 ПДР України вбачається, що обов`язок використання покажчика повороту виникає лише у разі здійснення водієм маневру, а саме перед початком руху, перестроюванням, поворотом праворуч або ліворуч, розворотом, з`їздом з проїзної частини чи рухом заднім ходом.
Відповідно до вимог розділу 33 ПДР України «Дорожні знаки» дорожній знак 4.10 «Круговий рух» належить до категорії наказових знаків. Його призначення полягає у встановленні обов`язкового напрямку об`їзду центрального острівця або клумби на перехресті, де організовано круговий рух.
Згідно з пунктом 14.6.6 ДСТУ 4100:2021 «Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування» знак 4.10 «Круговий рух» застосовується для організації руху транспортних засобів виключно у напрямку, визначеному стрілками навколо центрального острівця на перехресті чи площі, де організовано круговий рух. Такий знак підлягає встановленню на кожному в`їзді на перехрестя або площу з круговим рухом.
Таким чином, уся територія, на яку поширюється дія дорожнього знака 4.10 «Круговий рух», є перехрестям у розумінні Правил дорожнього руху.
Як убачається з наявного у справі відеозапису, перед в`їздом на перехрестя з круговим рухом встановлені дорожні знаки 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» та 4.10 «Круговий рух», вимоги яких є обов`язковими для всіх учасників дорожнього руху.
Крім того, перед зазначеним перехрестям на кожній із двох смуг руху нанесено дорожню розмітку 1.18, яка відображає дозволені напрямки руху по смугах на перехрестях, транспортних розв`язках у різних рівнях, а також у місцях організації віднесених лівих поворотів або розворотів.
Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначає, що під час руху через вказане перехрестя ним не було допущено порушень Правил дорожнього руху, оскільки він рухався єдиною можливою траєкторією відповідно до конфігурації дороги, не змінював напрямку руху та не здійснював жодних маневрів, які б покладали на нього обов`язок увімкнення світлового покажчика повороту.
Разом із тим сам по собі факт того, що дорожня розмітка передбачає рух «прямо», не виключає наявності обов`язку подати сигнал покажчиком повороту у випадку, якщо фактична траєкторія руху транспортного засобу пов`язана зі з`їздом із кругового руху. За таких обставин відбувається зміна напрямку руху, а тому обов`язок щодо подання відповідного сигналу зберігається.
Колегія суддів зазначає, що виїзд транспортного засобу з кругового перехрестя на іншу ділянку дороги є завершенням руху по колу та пов`язаний зі зміною траєкторії руху транспортного засобу відносно напрямку його попереднього руху. Незалежно від того, що дорожня розмітка визначає дозволений напрямок подальшого руху, сам факт виїзду з кругового руху об`єктивно супроводжується зміною напрямку руху транспортного засобу, а відтак потребує подання відповідного попереджувального сигналу світловим покажчиком повороту.
Частиною другою статті 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення правил проїзду перехресть, правил зупинки транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонений сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону, зустрічного роз`їзду, недотримання безпечної дистанції чи інтервалу, порушення правил розташування транспортних засобів на проїзній частині, правил руху автомагістралями, правил користування зовнішніми освітлювальними приладами чи попереджувальними сигналами під час початку руху або зміни його напрямку, використання зазначених приладів та їх переобладнання з порушенням установлених стандартів, користування під час руху засобами зв`язку без технічних пристроїв, що дозволяють вести розмову без допомоги рук, за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладних службових завдань, а також за порушення правил навчальної їзди.
Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких уповноважений орган або посадова особа у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність конкретної особи у його вчиненні, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі фактичні дані можуть підтверджуватися протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, показаннями потерпілих і свідків, висновками експертів, речовими доказами, даними технічних приладів та технічних засобів, які здійснюють фото- і кінозйомку або відеозапис, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, чи свідками, а також технічними засобами, що працюють в автоматичному режимі та застосовуються для контролю за дотриманням правил, норм і стандартів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до статті 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється органом або посадовою особою на підставі внутрішнього переконання, сформованого за результатами всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи в їх сукупності, із дотриманням вимог закону та принципів правосвідомості.
Отже, висновок про наявність або відсутність у діях особи складу адміністративного правопорушення повинен ґрунтуватися виключно на результатах всебічного, повного та неупередженого дослідження усіх обставин справи та оцінки наявних у ній доказів.
За змістом пункту 1 статті 247 КУпАП однією з обов`язкових умов притягнення особи до адміністративної відповідальності є встановлення події та складу адміністративного правопорушення. При цьому факт наявності події правопорушення має бути підтверджений належними та допустимими доказами.
Положеннями статей 72- 79 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, за допомогою яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги чи заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Такі дані можуть встановлюватися письмовими, речовими та електронними доказами, висновками експертів, а також показаннями свідків.
Належними визнаються ті докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або заперечення сторін чи мають інше значення для вирішення справи та підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення. Учасники справи мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження своїх вимог або заперечень. Водночас суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.
Достатніми є такі докази, які у своїй сукупності дають можливість дійти переконливого висновку про наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування.
Питання достатності доказів для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, вирішується судом відповідно до його внутрішнього переконання, сформованого на підставі всебічного дослідження матеріалів справи.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, за винятком випадків, прямо передбачених статтею 78 КАС України.
При цьому в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень обов`язок доведення правомірності оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача - суб`єкта владних повноважень.
Разом із тим обов`язок доказування правомірності рішення охоплює не лише наведення правових підстав його прийняття, а й підтвердження фактичних обставин, з якими закон пов`язує можливість прийняття відповідного рішення, вчинення певної дії або утримання від її вчинення.
У постанові від 25 червня 2020 року у справі №520/2261/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що покладення на суб`єкта владних повноважень обов`язку доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини другої статті 77 КАС України не звільняє позивача від обов`язку, передбаченого частиною першою цієї ж статті, довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
З дослідженого судом відеозапису правопорушення встановлено, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1 , під час з`їзду з кругового руху не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку, чим допустив порушення вимог підпункту «б» пункту 9.2 Правил дорожнього руху України.
Посилання позивача на те, що він діяв відповідно до дорожньої розмітки, якою імперативно передбачено рух лише прямо, не спростовують факту вчинення правопорушення та не можуть бути підставою для звільнення його від адміністративної відповідальності, оскільки вимоги Правил дорожнього руху покладають на водія обов`язок подавати сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку у випадках, передбачених законодавством.
Наявні у справі докази, досліджені судом у їх сукупності, підтверджують, що позивач не виконав зазначеного обов`язку під час з`їзду з кругового руху, внаслідок чого допустив порушення підпункту «б» пункту 9.2 Правил дорожнього руху України.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює всі наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання, сформованого в результаті їх безпосереднього, всебічного, повного та об`єктивного дослідження. Жоден доказ не має наперед визначеної сили. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок усіх доказів у їх сукупності.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що під час з`їзду з перехрестя з круговим рухом позивач не здійснював зміни напрямку руху та не був зобов`язаний подавати сигнал світловим покажчиком повороту, оскільки такі доводи ґрунтуються на власному тлумаченні апелянтом положень Правил дорожнього руху та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин.
Посилання апелянта на те, що він рухався відповідно до дорожньої розмітки 1.18, яка передбачала рух лише прямо, не свідчить про відсутність у нього обов`язку подавати відповідний сигнал світловим покажчиком повороту. Дорожня розмітка визначає дозволений напрямок руху транспортних засобів, проте не звільняє водія від виконання інших вимог Правил дорожнього руху, зокрема щодо подання попереджувальних сигналів під час зміни напрямку руху.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до пункту 1.10 ПДР України маневром, серед іншого, є з`їзд з проїзної частини. Водночас матеріалами справи підтверджено, що позивач здійснював з`їзд із кругового руху, не подавши сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку. Саме така поведінка стала підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 КУпАП.
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про те, що за наявності двох смуг руху та дорожньої розмітки, яка передбачає рух лише прямо, водій фактично позбавлений можливості обрати інший напрямок руху, а тому відсутня зміна напрямку руху. Зазначені твердження не враховують особливостей організації дорожнього руху на перехрестях з круговим рухом та не спростовують факту виїзду транспортного засобу з кола на іншу ділянку дороги, що об`єктивно супроводжується зміною траєкторії руху транспортного засобу.
Також колегія суддів відхиляє посилання апелянта на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №487/4774/20, оскільки судові рішення в інших справах не є джерелом права та не мають преюдиційного значення для вирішення даного спору. Крім того, правова оцінка надається судом з урахуванням конкретних фактичних обставин кожної справи та наявних у ній доказів.
Доводи апеляційної скарги про неповне дослідження доказів судом першої інстанції також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи. Як убачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції надав оцінку всім наявним у справі доказам та доводам сторін, а висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Наявний у матеріалах справи відеозапис підтверджує факт неподачі позивачем сигналу світловим покажчиком повороту під час з`їзду з кругового руху, а тому висновок суду першої інстанції про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, є правильним та обґрунтованим.
Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з правовою оцінкою його дій, наданою працівником поліції та судом першої інстанції, однак не спростовують установленого матеріалами справи факту неподачі сигналу світловим покажчиком повороту під час виїзду з кругового руху.
З огляду на наведене суд першої інтанції дійшов правильного висновку, що постанова серії ЕНА №5029782 від 21.06.2025, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, із застосуванням адміністративного стягнення в межах санкції зазначеної норми, є законною та обґрунтованою. Доводи позивача щодо дотримання ним вимог Правил дорожнього руху та відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення спростовуються наявними у справі доказами, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваної постанови суд не вбачає.
Колегія суддів також враховує, що суд першої інстанції надав належну оцінку доводам сторін, встановив фактичні обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права, які підлягали застосуванню. Висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та підтверджуються матеріалами адміністративної справи.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 липня 2025 року- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко 

Судді Н.В. Безименна

В.В. Файдюк 

Повне судове рішення складено « 09» червня 2026 року.