П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/541/25-а 
Суддя-доповідач Яремчук К.О. 
08 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Яремчукa К.О., суддів - Гнап Д.Д.,  Сушка О.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду (ухвалене суддею Боднарюком О.В. в м. Чернівці) від 07 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції
ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року позов задоволено.
Так, рішенням суду:
визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з січня 2016 року по день фактичної виплати 19 жовтня 2024 року;
зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з січня 2016 року по день фактичної виплати 19 жовтня 2024 року;
визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з червня 2016 року по день фактичної виплати 23 січня 2025 року;
зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з червня 2016 року по день фактичної виплати 23 січня 2025 року.
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі, не здійснивши нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, допустили тим самим протиправну бездіяльність.
Короткий зміст апеляційних скарг
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідачі подали апеляційні скарги, у яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги представник військової частини НОМЕР_1 зазначив, що право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати виникає лише у діючого військовослужбовця, а не у звільненого працівника. Якщо ж працівник звільнений з роботи, то він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, але аж ніяк не на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. В іншому разі військовослужбовець, який працював і звільнився, матиме перевагу перед іншими військовослужбовцями, оскільки матиме змогу отримати як компенсацію втрати частини доходів, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
В свою чергу, представник ІНФОРМАЦІЯ_1 стверджує, що визначальними обставинами для виплати компенсації втрати частини доходів є дата нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів. 
Враховуючи те, що виплата доходів здійснена відповідно до керівних документів, тому, на переконання цього апелянта, така виплата здійснена своєчасно і для компенсації втрати частини доходів немає підстав.
Також зазначив, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону України "Про компенсацію втрати частини доходів", за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, або відмовити у її виплаті. 
А, на думку представника цього апелянта, тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію. 
Окремо представник ІНФОРМАЦІЯ_1 вказав, що наказом начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 30 квітня 2022 року № 183-ОС позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 30 квітня 2022 року. 
Оскільки позивача виключено з особового складу НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, який є самостійною юридичною особою, а тому всі належні виплати має здійснювати саме НОМЕР_4 прикордонний загін, з яким позивач перебував в трудових відносинах на час звільнення, а не ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Інших заяв від учасників справи до суду не надходило.
Стислий виклад встановлених обставин
ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України.
Згідно з витягом з наказу начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 30 квітня 2022 року № 183-ОС ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення прикордонного загону з 30 квітня 2022 року.
Відповідно до інформації, що відображена в архівних відомостях особистих карток грошового забезпечення, ОСОБА_1 проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у складі таких формувань: у період з грудня 2015 року по червень 2016 року включно - у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ); у період з липня 2016 року по грудень 2016 року включно - у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ).
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року у справі № 600/1022/23-а, окрім іншого, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по травень 2016 року із застосуванням для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення базового місяця - січень 2008 року, а також зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з травня 2016 року по грудень 2016 року із застосуванням для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення базового місяця - січень 2008 року.
19 жовтня 2024 року військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року у справі № 600/1022/23-а виплачено позивачу заборгованість з індексації грошового забезпечення у розмірі 7618,86 гривень, що підтверджується випискою по надходженнях по картці/рахунку АТ КБ "Приватбанк".
23 січня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_3 ) на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2023 року у справі № 600/1022/23-а виплачено позивачеві заборгованість з індексації грошового забезпечення у розмірі 14514,15 гривень, що підтверджується випискою по надходженнях по картці/рахунку АТ КБ "Приватбанк".
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Спір у цій справі стосується бездіяльності військових формувань щодо невиплати позивачеві компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення. 
Звертаючись до суду з позовом, позивач доводив, що відповідачі із затримкою виплатили в належному розмірі грошове забезпечення, проте обов`язок, передбачений статтями 2, 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів не виконали.
Так, правове регулювання порядку нарахування та виплати громадянам компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати врегульовано Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-ІІІ).
Стаття 1 Закону № 2050-ІІІ передбачає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
За приписами статті 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону № 2050-ІІІ).
На реалізацію положень Закону № 2050-ІІІ постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).
Пункти 1, 2 Порядку № 159 подібні за змістом положенням Закону № 2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.
Згідно з абзацом 1 пункту 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Відтак підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем заробітної плати за час вимушеного прогулу, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ та в пункті 4 Порядку № 159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі невірно обрахованого розміру складових грошового забезпечення). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - військовою частиною) добровільно чи на виконання судового рішення.
При цьому зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку № 159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 2-а-1/11, від 31 серпня 2021 року у справі № 264/6796/16-а та ряду інших.
Таким чином, колегія суддів вважає слушними висновки суду першої інстанції, згідно з якими відповідач, з вини якого не було вчасно нараховано та виплачено позивачеві грошове забезпечення в повному обсязі, повинен був здійснити виплату таких коштів з одночасною виплатою сум компенсації. Невиплата позивачеві суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснена виплата окремих складових грошового забезпечення позивача, є порушенням прав військовослужбовця на отримання такої компенсації.
Судом критично оцінюються доводи одного із апелянтів про те, що після звільнення працівника належним способом захисту його прав є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не компенсації втрати частини доходів, адже чинне законодавство не встановлює заборону звільненому працівнику звертатись із вимогами про нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (стаття 117 Кодексу законів про працю України) та про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (Закон № 2050-ІІІ).
Варто врахувати, що наведені вище виплати мають різну правову природу та підстави для їх нарахування, адже стягнення середнього заробітку пов`язано із затримкою розрахунку працівника при звільненні (відповідальність роботодавця); в свою чергу, компенсація втрати частини доходів насамперед пов`язана з інфляційними процесами, зростанням споживчих цін на товари, послуги тощо (тобто має компенсаторний характер).
За таких обставин безпідставно стверджувати, що лише діючий військовослужбовець набуває право на звернення до суду щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів, оскільки право на виплату такої компенсації не ставиться в залежність від факту продовження проходження служби.
Щодо доводів апеляційної скарги, поданої ІНФОРМАЦІЯ_3 , що для нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення позивач повинен був звернутися із відповідною заявою щодо нарахування та виплати такої компенсації, то колегія суддів звертає увагу на наступне.
Так, у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду відступив від висновків, викладених Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 240/186/20, від 17 листопада 2021 року у справі №460/4188/20, від 27 липня 2022 року у справі № 460/783/20, від 11 травня 2023 року у справі № 460/786/20, та вказав, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акту індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.
За висновком суду касаційної інстанції, зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням. Учинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.
З огляду на сформовану Верховним Судом у згаданій вище справі правову позицію колегія суддів уважає, що право особи на звернення до суду з відповідними вимогами виникло незалежно від факту звернення до відповідача із заявою про виплату компенсації та отримання офіційної відмови, оскільки невиплата компенсації у місяці погашення заборгованості вже свідчить про відмову відповідача здійснити нарахування та виплату відповідної компенсації, навіть без прийняття окремого рішення.
За таких обставин апеляційний суд вважає безпідставними доводи скаржника про те, що особа набуває право на звернення до суду щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів лише в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію, позаяк право на виплату компенсації втрати частини доходів не ставиться в залежність від попереднього звернення особи, якій таку компенсацію не було виплачено.
Не заслуговують на увагу й твердження одного з апелянтів про те, що позивача з 30 квітня 2022 року виключено зі списків особового складу НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, а тому саме цей орган має здійснювати компенсацію втрати частини доходів позивачу, оскільки індексацію грошового забезпечення невчасно виплачено позивачу саме ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому саме цей орган Державної прикордонної служби України і має нараховувати та виплачувати позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з невчасною виплатою вндексації грошового забезпечення.
Таким чином, апеляційний суд повністю погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відповідачі допустили протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачеві компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, а доводи апеляційних скарг не спростовують таких висновків.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частин 1 - 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Окрім того, частина перша статті 2 та частина четверта статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, що полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції, що оскаржується, відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону.
Доводи апеляційних скарг, які були підставою для відкриття апеляційного провадження, не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду та не спростовують висновки суду першої інстанції по суті справи, а тому не приймаються судом як належні.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що не дає підстав вважати оскаржуване рішення помилковим.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, тому з урахуванням положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 139, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, 
ПОСТАНОВИВ:
апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року - без змін.
Відповідно до частини 1 статті 325 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення. 
Згідно з пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції (частина 1 статті 329, стаття 331 Кодексу адміністративного судочинства України). 

Суддя-доповідач	 		Яремчук К.О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гнап Д.Д.    Сушко О.О.