Справа № 204/1229/26
Провадження № 2/204/2240/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, у складі: 
головуючого – судді Приваліхіної А.І., 
за участю секретаря судового засідання – Єрмак Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, -
У С Т А Н О В И В:
10 лютого 2026 року позивачка ОСОБА_1 , через представника, звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , із вимогами про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності (а. с. 1-4).
В обґрунтування позовної заяви, з урахуванням уточнених позовних вимог від 24 лютого 2026 року, зазначено, що 02 серпня 2023 року між позивачкою та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т.О. за реєстровим № 3-649. Так, за умовами вказаного договору ОСОБА_3 та М.П. передали позивачці у власність належну їм однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вказано, що одночасно із посвідченням договору довічного утримання державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т.О. накладено заборону на відчуження вказаної у договорі квартири, що в свою чергу унеможливлює будь-які дії щодо відчуження та розпорядження цим майном. Зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , а у позивачки, з урахуванням військового стану в країні, виникли життєві обставини, які призвели до необхідності розірвання договору довічного утримання. Водночас, оскільки ОСОБА_3 померла та не може виявити свою волю щодо розірвання вказаного вище договору, то у позивачки виникла необхідність щодо розірвання договору довічного утримання у судовому порядку. З цих підстав прохає суд розірвати вищевказаний договір довічного утримання в частині утримання ОСОБА_2 та визнати за позивачкою право власності на частину спірної квартири, у зв`язку з виконанням нею вимог договору в частині довічного утримання ОСОБА_3 , яка померла.
Ухвалою суду від 16 лютого 2026 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 20-21).
24 лютого 2026 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 16 лютого 2026 року, позивачкою усунуто (а. с. 24-51).
Ухвалою суду від 04 березня 2026 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 30 хвилин 16 березня 2026 року (а. с. 52), копія якої надіслана учасникам справи 04 березня 2026 року за вихідним № 5516/26-вих/2/204/2240/26 (а. с. 53).
14 квітня 2026 року на адресу суду надійшла заява відповідача про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності (а. с. 68).
Протокольною ухвалою суду від 05 травня 2026 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 76-78).
У судове засідання позивачка та її представник – адвокат Лампіка О.В., не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити (а. с. 84).
У судовому засіданні, що відбулося 16 березня 2026 року, відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 02 серпня 2023 року між  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання серії НСН № 357830 (а. с. 10 на звороті - 12), який посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т.О., за реєстровим № 3-649.
За вказаним договором ОСОБА_2 , ОСОБА_3 передали у власність ОСОБА_1 належну їм на праві часткової власності квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 взяла на себе обов`язок забезпечувати кожного з відчужувачів утриманням та доглядом довічно по надання позивачці довічного забезпечення, яке складається з наступного (для кожного): забезпечення житлом шляхом збереження права довічного безкоштовного проживання у відчужуваній квартирі; забезпеченням ліками та належним медичним обслуговуванням, доставленням до лікарні у разі потреби; забезпечення продуктами харчування, готування їжі; прибирання помешкання на вимогу відчужувачів; сплачувати в повному обсязі комунальні послуги по квартирі, що відчужується; у разі смерті – поховати кожного з відчужувачів. Вартість матеріального забезпечення догляду сторонами визначено в сумі 3 000 гривень на місяць, з індексацією відповідно до вимог закону.
На підставі вищевказаного договору державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т.О. зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 341287485 від 02 серпня 2023 року (а. с. 12 на звороті-13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с.10).
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Нормами статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Таким чином. з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. 
В свою чергу, не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц.
Відповідно до вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Приписами ст. 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу набувача.
Відповідно до вимог ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. У разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що відповідачем позовні вимоги визнано, а визнання відповідачем позову в частині розірвання договору довічного утримання не суперечить закону та не порушує права, інтереси інших осіб, суд доходить переконливого висновку, що визнання позову відповідачем в цій частині слід прийняти, а договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який посвідчений 02 серпня 2023 року, державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т.О. за реєстровим № 3-649, в частині утримання ОСОБА_2 , слід розірвати.
Щодо позовних вимог про визнання права власності, суд зазначає наступне.
Звертаючись з даним позовом до суду позивачка прохала суд визнати за нею право власності на  частину квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з повним виконанням нею вимог вказаного договору довічного утримання, в частині померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Відповідно до вимог ч. 2 ст. ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Водночас, суд зауважує, що відповідно до вимог ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до вимог ст. 334 цього Кодексу.
Так, приписами ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.  Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.  До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.  Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.  Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до вимог п. 27 вищевказаного договору довічного утримання, право власності виникає у набувача з моменту державної реєстрації цього права.
Як вбачається з матеріалів справи, така реєстрація проведена державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т.О. 02 серпня 2023 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 341287485 від 02 серпня 2023 року (а. с. 12 на звороті-13).
З огляду на викладене, зважаючи на те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачкою ще 02 серпня 2023 року, суд доходить переконливого висновку про те, що вимога про визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України, 
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності – задовольнити частково.
Договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який посвідчений 02 серпня 2023 року, державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т.О. за реєстровим № 3-649, в частині утримання ОСОБА_2 , – розірвати.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку. 

Суддя         А.І. Приваліхіна