ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року
м. Київ
справа № 299/1637/22
провадження № 51-7269км23
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
прокурора ОСОБА_6 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2022 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 4 грудня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 186, ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2022 року ОСОБА_7 було засуджено до покарання у виді позбавлення волі за: ч. 1 ст. 115 КК - на строк 15 років, ч. 1 ст. 186 КК - на строк 4 роки; за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а на підставі ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень визначено остаточне - позбавлення волі на строк 15 років.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні за обставин, викладених у вироку, кримінальних правопорушень проти життя, здоров`я особи та власності.
Як установив суд, 24 січня 2022 року о 20:00 ОСОБА_7 за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 під час сварки з ОСОБА_8 з метою позбавлення останнього життя завдав йому удари кулаками по обличчю, а коли той упав на підлогу - ногами по голові, заподіявши численні тілесні ушкодження, у тому числі тяжкі у вигляді закритої внутрішньо-черепної травми з крововиливами під оболонки та тканину головного мозку, від яких потерпілий помер.
Тоді ж через намагання ОСОБА_9 припинити побиття засуджений ухопив її за волосся й завдав удари кулаком по обличчю, чим спричинив легкі тілесні ушкодження - крововиливи на волосистій частині голови, синець в області ока та садна на підборідді. 
Також у цей день о 21:00 за місцем свого проживання ОСОБА_7 відкрито заволодів належними його бабусі ОСОБА_10 3500 дол. США (за курсом НБУ становило 99 113,35 грн), котрі вихопив із її рук, завдавши потерпілій матеріальної шкоди у вказаному розмірі. 
Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 4 грудня 2024 року, задовольнивши частково апеляційну скаргу сторони захисту, змінив вирок: на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнив засудженого від покарання за ч. 1 ст. 125 цього Кодексу у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності й постановив уважати ОСОБА_7 засудженим до призначеного за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 186 КК із застосуванням ст. 70 цього Кодексу остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. У решті вирок залишив без змін. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суть доводів зводиться до того, що провадження здійснено неповно, місцевий суд не дав належної оцінки зібраним доказам, унаслідок чого необґрунтовано засудив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 186 КК. Скаржник ставить під сумнів установлені фактичні обставини грабежу й розмір завданої шкоди, а також заперечує спрямованість умислу засудженого на вбивство ОСОБА_8 . На думку захисника, у ситуації в цій справі учинене мало бути відмежовано від злочину за ч. 2 ст. 121 КК, адже засуджений попри реальну змогу довести свої дії до кінця пішов із дому, уважаючи, що заподіяні потерпілому тілесні ушкодження не загрожували життю. За твердженням автора скарги, апеляційний суд залишив поза увагою допущені порушення закону, формально переглянув вирок, не допитавши свідків і не дослідивши доказів, на яких наполягала сторона захисту; крім того, не спростував аргументів ОСОБА_7 про застосування до нього незаконних методів слідства, натомість постановив ухвалу, зміст котрої не відповідає ст. 419 КПК.
Учасникам кримінального провадження повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило. Для засудженого та потерпілої ОСОБА_9 відповідну інформацію також розміщено на офіційному веб-сайті судової влади.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції (далі - Суд) захисник підтримав подану скаргу; прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 433, ст. 438 КПК Суд перевіряє правильність застосування норм права в межах касаційної скарги і не уповноважений ревізувати повноту слідства, досліджувати докази, вирішувати питання про їх достовірність, перевіряти фактичні обставини справи; здійснюючи провадження, виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій.
У касаційній скарзі, серед іншого, містяться посилання на неповноту судового розгляду й ставляться під сумнів фактичні обставини кримінального провадження, що не належить до предмета перевірки за касаційною процедурою.
Оскільки захисник не заперечує законності засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК та правомірності звільнення від призначеного покарання на підставі статей 49, 74 цього Кодексу, у цій частині судові рішення не ревізуються.
Як убачається з матеріалів справи, висновок у вироку про винуватість засудженогоу вчиненні злочинів проти життя особи та власності є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, передбачених ст. 91 КПК, котрі підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до статей 84-86, 94 цього Кодексу. 
Такого переконання суд дійшов, проаналізувавши показання потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , фактичні дані, зафіксовані в протоколах: прийняття заяви ОСОБА_10 про кримінальне правопорушення від 1 лютого 2022 року, огляду місця події від 25 січня 2022 року, слідчого експерименту з ОСОБА_9 від 25 січня 2022 року; у висновках судово-медичних експертиз від 2 лютого 2022 року № 20, 4 березня 2022 року № 20/в й інших наявних у справі документах, зміст яких відображено у вироку.
Виконуючи законодавчі приписи, суд також з`ясував позицію ОСОБА_7 , котрий відмовився від реалізації свого права дати показання щодо обставин події і висунутого йому обвинувачення. 
Ухвалюючи вирок, суд виходив із сукупності доказів у їх логічному взаємозв`язку.
Той факт, що увечері 24 січня 2022 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 стався конфлікт, упродовж якого близько півгодини засуджений бив потерпілого, завдаючи багатьох ударів руками й ногами по голові та тулубу, підтвердила в суді та в ході слідчого експерименту потерпіла ОСОБА_9 . Вона була очевидцем подій і також зазнала насильства з боку ОСОБА_7 , коли намагалася припинити його протиправну поведінку. Початок конфлікту відбувся у присутності свідка ОСОБА_12 , котрий теж підтвердив нанесення засудженим ударів по голові ОСОБА_8 .
За показаннями потерпілої ОСОБА_10 , увійшовши в приміщення вона побачила ОСОБА_8 без свідомості; засуджений, зрозумівши, що потерпілий помер, став шукати документи і вимагати в неї гроші, а відібравши 3500 дол. США пішов із помешкання. Як повідомила суду потерпіла, вона вимушено через острах віддала кошти, адже незадовго до цих подій засуджений заподіяв їй тілесні ушкодження (перелом руки). 
Згідно з протоколом затримання від 25 січня 2022 року в ході особистого обшуку у ОСОБА_7 вилучено 3500 дол. США, що співпадає з показаннями потерпілої та змістом її заяви про вчинене кримінальне правопорушення. У справі міститься розписка ОСОБА_10 про повернення їй указаних коштів у зв`язку з необхідністю оплати медичних послуг.
Відповідно до протоколу огляду місця події від 25 січня 2022 року труп ОСОБА_8 виявлено на підлозі однієї з кімнат будинку АДРЕСА_2 . За висновком судово-медичної експертизи від 4 березня 2022 року № 20/в на тілі потерпілого були численні (не менше 26) ушкодження різного ступеня тяжкості. Його смерть настала 24 січня 2022 року від закритої внутрішньо-черепної травми, яка супроводжувалася крововиливами під оболонки й тканину головного мозку. 
Сторона захисту заперечує спрямованість умислу ОСОБА_7 на вбивство з огляду на тезу в експертному висновку про можливість після подібних травм збереження особою здатності виконувати окремі дії впродовж певного часу і можливість урятування життя в разі надання своєчасної кваліфікованої медичної допомоги. 
Однак міркування захисника про ознаки в діянні засудженого складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, не ґрунтуються на нормах кримінального права.
За диспозицією вказаного закону ставлення винного до заподіяння тяжкого тілесного ушкодження є умисним, а до наслідків у вигляді смерті потерпілого - необережним. 
На відміну від необережної форми вини, за якої особа не передбачає можливості настання летальних наслідків, хоча повинна і може це зробити, або ж передбачає, але розраховує на їх відвернення (ст. 25 КК), умисел характеризується тим, що винний передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК). 
Зміст і спрямованість суб`єктивного ставлення особи до своїх діянь з`ясовуються з урахуванням усіх обставин, зокрема, знаряддя злочину, кількості, характеру й локалізації ушкоджень, способу їх нанесення, причин припинення злочинних дій, поведінки винного і потерпілого. 
У цій справі суд установив, що запросивши ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у гості для вживання алкогольних напоїв, надалі ОСОБА_7 не відпускав їх додому, учинив сварку і, поваливши потерпілого на підлогу, бив його кулаками та ногами, у тому числі по голові, доки той не перестав виявляти ознак життя. Водночас засуджений не реагував на намагання ОСОБА_9 припинити побиття, навпаки продовжив протиправні посягання, заподіявши і їй тілесні ушкодження. Після цього ОСОБА_7 не вжив заходів для надання ОСОБА_8 медичної допомоги, а заволодівши коштами ОСОБА_10 й забравши особисті документи, утік із місця злочинів.
Отже, поведінка винного до, під час та після події, спосіб завдання тілесних ушкоджень, їх кількість, характер та локалізація доводять спрямованість умислу ОСОБА_7 саме на заподіяння смерті потерпілому, а протилежні твердження скаржника та міркування про те, що умисне вбивство може бути вчинено тільки з прямим умислом, є необґрунтованими.
За встановлених фактичних обставин кримінального провадження діяння засудженого проти життя особи правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК. 
Також правильно застосовано ч. 1 ст. 186 указаного Кодексу. Сторона захисту не заперечує, що ОСОБА_7 відкрито всупереч волі ОСОБА_10 (1938 року народження) відібрав у неї кошти. Щодо їх суми, то диспозиція цієї норми не пов`язує кримінальну відповідальність із розміром майна, яке було відкрито викрадено. Натомість за приписами ст. 91 КПК доказуванню в кримінальному провадженні підлягають обставини, що мають юридичне значення. Достовірність показань потерпілої, у тому числі щодо предмета грабежу встановлена судами попередніх інстанцій. Свідчення стосовно події злочину надані за визначеною законом процедурою, 3500 дол. США вилучено у засудженого з додержанням процесуального порядку й повернуто власниці. Перелічені докази в силу статей 84-86 КПК є належними, допустимими і спростовують доводи скаржника щодо сумнівності висновків суду про заволодіння ОСОБА_7 згаданими коштами. 
Попри посилання на п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК як підставу для скасування судових рішень автор скарги не обґрунтовує цього.
Як видно з матеріалів справи, при виборі заходу примусу суд, керуючись статтями 50, 65 КК, урахував ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, одне з яких за класифікацією (ст. 12 цього Кодексу) віднесено до категорії особливо тяжких, інше - тяжких, характер (зміст), обсяг учинених дій, необоротність наслідків - смерть людини, а також особу винного, котрий не вперше постав перед судом кримінальної юрисдикції, офіційно суспільно корисною працею не займався й негативно характеризується за місцем проживання. З огляду на все це та відсутність пом`якшуючих обставин, суд застосував до ОСОБА_7 передбачене законом обмеження прав і свобод, необхідне для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Призначене покарання відповідає загальним засадам, принципу індивідуалізації і підстав уважати його явно несправедливим немає.
Крім того, доводи про незаконність засудження ОСОБА_7 були предметом ревізії суду апеляційної інстанції. Цей суд у змагальній процедурі ретельно перевірив усі аргументи сторони захисту йумотивовано, з наведенням положень закону, якими керувався, залишив подану апеляційну скаргу без задоволення. 
Твердження захисника про те, що апеляційний суд не зважив на заяву ОСОБА_7 про застосування до нього насильства в ході досудового розслідування, неспроможні. Згідно з відеозаписом судового засідання, заслухавши пояснення засудженого та прокурора, суд з`ясував, що за скаргою ОСОБА_7 було проведено розслідування, за результатами якого кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях працівників правоохоронних органів складу злочину за ч. 2 ст. 365 КК. Зміст постанови Державного бюро розслідувань від 26 жовтня 2022 року відображено в ухвалі суду. Даних, які би свідчили про неефективність розслідування й оскарження згаданої постанови, сторона захисту не зазначила.
Доводи скаржника про недодержання ч. 3 ст. 404 КПК теж безпідставні. За її положеннями апеляційний суд безпосередньо досліджує обставини кримінального провадження лише за визначених у вказаній нормі умов. Утім їх у цій справі не було. Тому клопотання сторони захисту з окресленого питання суд обґрунтовано відхилив. 
Зміст ухвали не суперечить ст. 419 вказаного Кодексу.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваних судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що йдеться в поданій скарзі, під час касаційного розгляду не встановлено.
Отже, касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2022 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 4 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3