ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.05.2026	Справа №910/6955/25	

За позовом	ОСОБА_1 	
до	1. ОСОБА_2 ,  2. ОСОБА_3 , законними представниками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,  3. ОСОБА_6 , законними представниками якого є ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 ,  4. ОСОБА_9 в особі ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 	
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на	
стороні відповідачів -	Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації	
про	визнання недійсним договору дарування	
 	Суддя Бойко Р.В.	
 	секретар судового засідання Кучерява О.М.	
Представники учасників справи:	
позивач:	ОСОБА_1 	
від відповідача-1:	Гаврилюк М.Д.	
від відповідача-2:	не з`явився 	
від відповідача-3:	не з`явився	
від відповідача-4:	не з`явився	
від третьої особи:	не з`явився	
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до ОСОБА_12 , в якому просить суд визнати недійсним Договір дарування корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 22.06.2023, згідно якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_12 частку корпоративних прав: право власності на належні ОСОБА_2 50% статутного капіталу Приватного підприємства "Вадім".
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що ним у липні 2024 року було ініційовано господарський спір щодо розірвання укладеного із ОСОБА_2 Договору купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 12.07.2021 у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 , як покупцем, зобов`язання з оплати придбаної частини, за наслідками розгляду якого рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2024 (набрало законної сили 26.12.2024) у справі №910/8690/24 позов ОСОБА_1 задоволено, а Договір купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 12.07.2021 - розірвано.
Однак, як вказує позивач, 22.05.2025 за наслідками його звернення до ЦНАП Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації йому стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , як дарувальником, та ОСОБА_12 , як обдарованим, укладено Договір дарування корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім", предметом якого є дарування 50% статутного капіталу Приватного підприємства "Вадім".
Позивач вважає, що оспорюваний договір дарування вчинено без наміру правових наслідків, а обдарований ОСОБА_12 є підставною особою та з моменту укладення договору дарування, не має на меті здійснювати підприємницьку діяльність та виконувати вимоги Статуту Приватного підприємства "Вадім", і своєю безцільністю намагається довести підприємство до банкрутства, в той час як всупереч Статуту Приватного підприємства "Вадім" ОСОБА_2 самостійно прийняв рішення щодо дарування частки у підприємстві ОСОБА_12 , тому ОСОБА_1 просить визнати недійсним Договір дарування корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 22.06.2023.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 залучено ОСОБА_3 (17 повних років), законними представниками якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_6 (15 повних років), законними представниками якого є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_9 (10 повних років) в особі ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , до участі у розгляді справи №910/6955/25 в статусі відповідачів; позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу строк - п`ять днів з дня вручення позивачу даної ухвали для усунення встановлених недоліків позовної заяви шляхом подання до суду доказів направлення відповідачам за їх адресами реєстрації копії позовної заяви з доданими до неї документами листом з описом вкладення.
При цьому постановляючи ухвалу суду від 04.06.2025, суд виходив із того, що під час розгляду позовної вимоги про визнання правочину недійсним відповідачами у справі мають бути всі сторони цього правочину, а також врахував, що визначений позивачем відповідач - ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , а відтак відповідачами у справі також є правонаступники померлого - ОСОБА_3 (17 повних років), законними представниками якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_6 (15 повних років), законними представниками якого є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_9 (10 повних років) в особі ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Разом із позовом ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_12 здійснювати будь-яке відчуження частки корпоративних прав, а саме: право власності на належні йому ( ОСОБА_12 ) 50% статутного капіталу Приватного підприємства "Вадім".
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.2025 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково; заборонено відповідачам 2-4 здійснювати будь-яке відчуження належних їм часток статутного капіталу Приватного підприємства "Вадім".
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 відкрито провадження у справі №910/6955/25 вирішено здійснювати її розгляд в порядку загального позовного провадження; встановлено учасникам справи строк на подання заяв по суті спору; підготовче засідання призначено на 22.07.2025.
Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 22.07.2025 встановлено позивачу строк для надання додаткових доказів - до наступного засідання; задоволено клопотання відповідача-1 про відкладення засідання; відкладено підготовче засідання на 26.08.2025.
26.08.2025 через систему "Електронний суд" від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій відповідач-1 вказує, що позовна заява не містить даних про такого відповідача як ОСОБА_2 та необхідних даних, які мають бути зазначені в позовній заяві щодо кожного учасника справи відповідно до вимог процесуального закону. Також відповідач-1 зазначає, що ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , а отже не може бути стороною судового спору, який виник після його смерті, не може мати процесуальних прав та обов`язків та відповідно бути учасником справи. Тому, на думку відповідача-1, якщо особа померла до подання до суду позовної заяви та вирішення питання про відкриття провадження у справі, жодного процесуального правонаступництва не відбувається. Відтак відповідач-1 просив суд постановити ухвалу про залишення позову ОСОБА_1 у справі №910/6955/25 без руху.
Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 26.08.2025 відмовлено відповідачу-1 у задоволенні клопотання про залишення позову без руху; запропоновано позивача подати до суду уточнену позовну заяву; залучено до участі у справі Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів; зобов`язано сторін направити залученій третій особі копії заяв по суті спору; запропоновано Службі у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації у строк протягом п`ятнадцяти днів надати пояснення по суті спору; встановлено позивачу строк на подачу уточненої позовної заяви - 7-10 днів; встановлено відповідачам строк для подачі відзиву на позов - 2 тижні з моменту отримання уточненої позовної заяви; відкладено підготовче засідання на 30.09.2025.
03.09.2025 через відділ діловодства суду від ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить суд визнати недійсним Договір дарування корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 22.06.2023, згідно якого ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), який є дарувальником, подарував ОСОБА_12 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), який є обдарованим, частку корпоративних прав, а саме: право власності на належні йому ( ОСОБА_2 ) 50% статутного капіталу Приватного підприємства Вадім" (код ЄДРПОУ юридичної особи: 23160396).
30.09.2025 через систему "Електронний суд" від ОСОБА_2 надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якій відповідач-1 зазначає, що, звертаючись до господарського суду з позовною заявою про визнання недійсним договору дарування корпоративних прав, стороною якого позивач не був, оскільки такий було укладеним між власником корпоративних прав - відповідачем-1, та ОСОБА_12 , ОСОБА_1 не обґрунтував, які саме належні йому права чи законні інтереси було порушено. Адже позивач вказав у позовній заяві, що 12.07.2021 він продав ОСОБА_2 частину належних йому корпоративних прав, а саме - частку в статутному капіталі ПП "Вадім", яка складала 50 відсотків статутного капіталу, що відповідає 75 000,00 грн. Щодо сплати відповідачем-1 за придбання частики за договором від 12.07.2021, то ОСОБА_2 звертає увагу суду, що згідно п. 3.2 цього договору вартість корпоративних прав за даним договором сплачується на момент укладення договору. Також позивач надавав копію акта приймання-передачі частки (корпоративних прав) у статутному капіталі Приватного підприємства "Вадім" від 12.07.2021, в п. 2 якого зазначено, що сторони виконали в повному обсязі свої зобов`язання згідно Договору, заперечень, претензій або зауважень одна до одної не мають. Відповідач-1 вважає, що незалежно від результатів розгляду справи №910/8690/24 на час укладення договору дарування відповідач-1 був повноправним власником корпоративних прав і не був обмежений у праві відчуження належних йому корпоративних прав шляхом дарування, в той час як жодних прав на належні ОСОБА_2 корпоративні права позивач не мав з моменту їх відчуження 12.07.2021, в тому числі і на момент укладення відповідачем-1 договору дарування, як не має і на даний час, а отже не має права на судовий захист за поданим ним позовом. У змісті відзиву відповідач-1 вказує, що очікує понести витрати на оплату допомоги адвоката орієнтовно в розмірі 20 000,00 грн.
Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 прийнято уточнену позову заяву до розгляду; прийнято відзив на уточнену позовну заяву до розгляду; роз`яснено позивачу, що він може подати відповідь на відзив, а відповідач-1 заперечення на відповідь на відзив - протягом п`яти днів; відкладено підготовче засідання на 14.10.2025.
01.10.2025 через відділ діловодства суду від Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надійшов лист вих. №101/42-3686 від 01.10.2025, в якому третя особа просила суд розглянути справу без участі її представника та ухвалити рішення відповідно до законодавства з максимальним врахуванням інтересів дітей.
07.10.2025 засобами поштового зв`язку від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав від 12.07.2021 не виконав умови цього договору та порушив п. 11, п. п. 3.1, 3.2 зазначеного договору, не сплативши ОСОБА_1 кошти в сумі 75 000,00 грн за придбану за цим договором від 12.07.2021 частку в статутному капіталі ПП "Вадім". Позивач стверджує, що з моменту купівлі частки в статутному капіталі ПП "Вадім" ОСОБА_2 протидіяв директору підприємства ОСОБА_1 у виконанні ним своїх обов`язків згідно затвердженого статуту ПП "Вадім" з метою унеможливити ведення господарської діяльності підприємства та доведення його до банкрутства, а в подальшому з метою погіршення економічного стану підприємства та в супереч Статуту ОСОБА_2 самостійно прийняв рішення щодо дарування частки у підприємстві ОСОБА_12 . Позивач вважає, що ОСОБА_2 є підставною особою, яка діяла для отримання права власності на 50% статутного капіталу ПП "Вадім" з метою імітування подальшої підприємницької діяльності та здійснення додаткового тиску на ОСОБА_1 як власника підприємства. На думку позивача, договір дарування вчинено без наміру правових наслідків, а обдарований ОСОБА_12 є також підставною особою, як і дарувальник, та з моменту укладення договору дарування не мав на меті здійснювати підприємницьку діяльність та виконувати вимоги статуту підприємства. Також позивач категорично заперечує сплату відповідачем-1 вартості придбаної за Договором від 12.07.2021 частки статутного капіталу ПП "Вадім" та вказує, що з моменту укладення договору по даний час покупець ОСОБА_2 кошти не перерахував. Після підписання договору і по даний час, покупець (відповідач-1 у справі) уникає зустрічей та спілкування зі ОСОБА_1 , на його листи-претензії не відповідає і в порушення п. 8.2 статуту не приймає участі в керівництві діяльністю підприємства, що було підтверджено ОСОБА_2 як свідком при допиті 19.05.2023 в межах кримінального провадження за №12021100030002216 від 21.08.2021. Крім того, позивач звертає увагу, що оспорюваний договір дарування містить умови щодо оплати обдарованим корпоративних прав, в той час як підписантом заяви значиться відповідач-2. Наведені недоліки при оформленні правочину дарування, на думку позивача, свідчать про те, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_12 , як сторони договору дарування корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 22.06.2023, не цікавились предметом та умовами договору, оскільки були підставними особами та діяли лише для отримання права власності на 50% статутного капіталу Приватного підприємства "Вадім" з метою імітування подальшої підприємницької діяльності, без наміру розвивати підприємство, таз метою здійснення додаткового тиску на ОСОБА_1 як власника підприємства. Позивач звертає увагу суду, що представництво інтересів ОСОБА_2 здійснює адвокат Гаврилюк М.Д., який також здійснює захист ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як одного із підозрюваних у кримінальному провадженні №12021100030002216, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 189, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 362 КК України, який також являється батьком ОСОБА_3 (відповідача-2).
14.10.2025 через систему "Електронний суд" від ОСОБА_2 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач-1 вказує, що позивачем не наведено жодних конкретних обставин неприйняття відповідачем-1 участі в управлінні ПП "Вадім", зокрема позивач не заявляє про скликання ним як учасником чи керівником підприємства загальних зборів учасників підприємства для вирішення будь-яких питань діяльності підприємства. Також відповідач-1 звертає увагу суду, що хоч позивач вказує, що з ним не розрахувався ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу корпоративних прав, проте ОСОБА_1 підтвердив письмово факт такого розрахунку. Відповідач-1 також зазначає, що позивачем не надано суду будь-яких вироків судів, якими були б встановлені вказані обставини, зокрема неоплата ОСОБА_2 придбаної частки в статутному капіталі ПП "Вадім", в той час як протоколи показань свідків надані на стадії досудового розслідування не можуть бути використані як докази в суді. Щодо описки в п. 1.1 договору дарування, то обставина, що мала місце саме описка в договорі дарування підтверджується також письмовою заявою адвоката Гаврилюка М.Д. від 09.10.2025 до приватного нотаріуса та довідкою, виданою приватним нотаріусом №101/01-16 від 09.10.2025. У прохальній частині заперечень відповідач-1 просить суд приєднати до матеріалів справи письмову заяву адвоката Гаврилюка М.Д. від 09.10.2025, видану приватним нотаріусом КМНО Ситницькою Т.О. довідку №101/01-16 від 09.10.2025 та заяву свідка, представника відповідача-1 - адвоката Гаврилюка Михайла Дмитровича.
Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 14.10.2025 долучено подані відповідачем-1 докази до матеріалів справи; встановлено позивачу строк для реагування на подані відповідачем-1 заперечення - до наступного засідання; встановлено позивачу строк для подачі пояснень та доказів - до наступного засідання; закрито підготовче провадження у справі №910/6955/25; встановлено порядок дослідження доказів - в порядку їх розміщення в матеріалах справи; призначено розгляд справи №910/6955/25 по суті на 31.10.2025.
30.10.2025 через відділ діловодства суду від ОСОБА_1 надійшли пояснення, в яких позивач вказує, що оскільки відповідач-1 не виконав умови договору від 12.07.2021, то відповідно не набув права на 50% статутного капіталу ПП "Вадім", а відтак не мав права на відчуження цієї частки, у тому числі на укладення договору дарування корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 22.06.2023. Позивач стверджує, що з моменту укладення договору від 12.07.2021 по даний час покупець ОСОБА_2 кошти ОСОБА_1 так і не перерахував, уникає зустрічей та спілкування зі позивачем та в порушення п. 8.2 Статуту не приймає участі в керівництві діяльністю підприємства та участі у вирішенні будь-яких питань діяльності підприємства. Позивач вважає, що відповідач-1 не мав права самостійно прийняти рішення щодо дарування належної йому частки у статутному капіталі підприємства ОСОБА_12 , таке рішення мало прийматись власниками підприємства на загальних зборах учасників, оскільки це стосувалось як юридичної долі, так і діяльності підприємства та його перспективи розвитку в майбутньому. Щодо тверджень відповідача-1 про відсутність доказів звернення ОСОБА_13 до правоохоронних органів через неоплату ОСОБА_2 вартості придбаної частки в статутному капіталі ПП "Вадім", то позивач вказує, що звернувся до відділення поліції Деснянського УП ГУНП у м. Києві по вул. Мілютенка, 28-Б у м. Києві, розповів оперативному працівнику поліції про обставини вчиненого щодо нього шахрайства, проте, передивившись надані документи працівник поліції повідомив, що шахрайство довести буде досить тяжко, а то й неможливо, і порадив не подавати заяву до поліції, а в цивільному порядку звернутись до суду з метою розірвання цього договору, що в подальшому ОСОБА_1 і було зроблено. При цьому позивач звертає увагу суду, що документами підтвердження оплати послуг чи товару є банківська виписка, квитанція, платіжна інструкція або розписка, проте жодного з перерахованих документів ОСОБА_14 до суду не надав.
31.10.2025 через систему "Електронний суд" від ОСОБА_2 надійшло клопотання, в якому відповідач-1 просить повернути ОСОБА_1 письмові пояснення, подані ним через канцелярію суду 30.10.2025 та додані до них письмові докази, оскільки до вказаного пояснення не додано клопотання про приєднання до справи вказаних письмових доказів поданих через канцелярію суду та відсутнє підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи.
Також 31.10.2025 ОСОБА_2 було подано через систему "Електронний суд" додаткові пояснення, в яких відповідач-1 вказує, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх цивільних прав, які він вважає порушеними, що є самостійною підставою для відмови йому в позові. На думку відповідача-1, позивач мав заявити позовну вимогу про відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору, яка мала бути пред`явлена разом з вимогою про розірвання договору, оскільки в силу ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору. Відповідач-1 вважає, що після розірвання договору купівлі-продажу продавець не може витребувати передане ним покупцю майно шляхом віндикації. Крім того, відповідач-1 вказує, що оскільки договір дарування корпоративних прав, про визнання якого недійсним заявив позовну вимогу позивач, є повністю виконаним, а отже окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності чи витребування майна з володіння відповідача не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 31.10.2025 долучено подані позивачем пояснення з доданими до них доказами до матеріалів справи, оскільки суд не вбачає підстав для повернення їх без розгляду; долучено подані відповідачем-1 пояснення до матеріалів справи; відкладено судове засідання на 02.12.2025; визнано явку ОСОБА_2 в наступне засідання обов`язковою; попереджено ОСОБА_2 , що при ухиленні від виконання вимог суду до нього можуть бути застосовані заходи процесуального примусу у виді штрафу, передбаченого статтею 135 Господарського процесуального кодексу України; встановлено ОСОБА_2 строк для запропонування іншої дати судового засіданні, в разі неможливості прибуття в засідання 02.12.2025, - 7 днів.
10.11.2025 через систему "Електронний суд" від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій відповідач-1 вказав, що не зміг запропонувати іншу дату судового засідання посилаючись на ту обставину, що не може завчасно, на місяць наперед, визначити чи зможе він прийняти особисто участь у судовому засіданні 02 грудня 2025 року, посилаючись на складні життєві обставини, пов`язані з тяжкою хворобою його матері, яка є інвалідом 2 групи та хворіє онкозахворюванням. Батько відповідача-1 помер раніше і він на даний час є єдиною особою, здатною надавати своїй тяжко хворій матері моральну та матеріальну підтримку, необхідний догляд, забезпечувати її лікування як фінансово, так і організаційно. Йому на даний час невідомо чи буде його тяжко хвора мати госпіталізована на час судового засідання чи перебуватиме на амбулаторному лікуванні і чи буде від нього вимагатись його особиста участь в догляді за нею чи в інших невідкладних справах. Крім того, в судових засіданнях він представлений адвокатом, який повністю володіє необхідною інформацією в рамках предмету доказування у вказаній справі, а ініціативи щодо допиту його в якості свідка він не проявляв та згоди на його допит в якості свідка не надавав. Проти позову відповідач-1 вказує, що заперечує в повному обсязі з підстав викладених в заявах по суті спору.
02.12.2025 через відділ діловодства суду від ОСОБА_2 надійшли пояснення (додаткові), в яких позивач, посилаючись на те, що у вказаному господарському процесі він приймає участь через свого представника, з яким узгоджено правову позицію у справі, та не надавав згоди на допит його як свідка в порядку передбаченому ч. 3 ст. 87 ГПК України, зазначає, що рішення головуючого судді про визнання явки ОСОБА_2 в судове засідання обов`язковою видається останньому проявом деякої упередженості головуючого судді. ОСОБА_2 зазначає, що не приймав участі у жодному судовому засіданні у справі №910/8690/24, оскільки не отримував будь-якої інформації про розгляд такої справи, як і не отримував рішення у вказаній справі, яке вважає протиправним. Також ОСОБА_2 повідомляє, що в липні 2021 року йому запропонували оформити частку в статутному капітал ПП "Вадім", на балансі якого перебував об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , у відновлення та ремонт якого були також інвестовані його та інших інвесторів кошти від спільної діяльності. Після закінчення ремонту вказаного приміщення його можна було здавати в оренду і ОСОБА_2 було запропоновано взяти на себе вирішення організаційних питань та з метою зручності ведення діяльності оформити частку у статутному капіталі підприємства тільки на відповідача-1. Як стверджує відповідач-1, після початку широкомасштабної війни, у зв`язку із завантаженістю по інших проектах у нього виникло багато інших завдань, які потребували значних витрат часу та зусиль, а тому у травні 2023 року ним було вирішено переоформити корпоративні права у ПП "Вадім" шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_12 , який також приймав значну участь в інвестуванні відновлення та ремонту об`єкта нерухомого майна за вказаною адресою, належного ПП "Вадім".
Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 відкладено судове засідання на 18.12.2025 у зв`язку з неявкою ОСОБА_2 в засідання; повторно визнано обов`язковою явку ОСОБА_2 в засідання.
Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2025 витребувано у Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького відомості щодо перебування студента ОСОБА_2 на навчанні в університеті, а також відомості щодо затвердженого сесійного періоду для факультету на якому навчається студент ОСОБА_2 , в разі якщо він навчається в університеті; встановлено Львівському національному університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького строк для надання доказів - 5 днів з моменту отримання ухвали суду; попереджено Львівський національний університет ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького, що у відповідності до ч. 8 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України у разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; відкладено судове засідання на 16.01.2026.
Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2026 відкладено судове засідання на 12.02.2026; визнано явку ОСОБА_2 в наступне засідання обов`язковою; попереджено ОСОБА_2 , що при ухиленні від виконання вимог суду до нього можуть бути застосовані заходи процесуального примусу у виді штрафу, передбаченого статтею 135 Господарського процесуального кодексу України; повторно витребувано у Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького відомості щодо перебування студента ОСОБА_2 на навчанні в університеті, а також відомості щодо затвердженого сесійного періоду для факультету на якому навчається студент ОСОБА_2 (в разі якщо він навчається в університеті); попереджено Львівський національний університет ветеринарної медицини та біотехнологій імені С.З. Гжицького, що у відповідності до ч. 8 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України у разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин, суд вправі застосувати заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.
20.01.2026 через систему "Електронний суд" від представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилюка Михайла Дмитровича надійшла заява про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи №910/6955/25. Вказана заява була мотивована прийнятими судом 04.06.2025 та 24.06.2025 процесуальними рішеннями, які на думку адвоката Гаврилюка Михайла Дмитровича, є незаконними, оскільки адвокат вважає, що суд мав залишити позов без розгляду у зв`язку з тим, що останній поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк. Крім того, адвокат Гаврилюк М.Д. вважає, що про упередженість судді свідчить визнання обов`язковою явки ОСОБА_2 у судове засідання, зокрема ухвалами суду від 31.10.2025, від 02.12.2025 та від 19.12.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилюка Михайла Дмитровича про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи №910/6955/25 залишено без розгляду з підстав пропуску встановленого законом строку для її подання.
26.01.2026 засобами поштового зв`язку від представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилюка Михайла Дмитровича надійшла заява про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи №910/6955/25. Вказана заява була мотивована тим, що попередня заява була мотивна тим, що заявником 16.01.2026 було виявлено накопичувальну критичну сукупності незаконних дій судді, останньою краплею з яких, яка переповнила чашу і явилась маніфестом свавілля та правового нігілізму судді, ілюстрацією умисного ігнорування ним процесуального закону та проявом упередженості та необ`єктивності, стало чергове відкладення розгляду справи, після подання сторонами всіх передбачених законом заяв по суті спору та пояснень сторін, під надуманим приводом визнання обов`язковою явки відповідача-1 в наступне судове засідання призначене на 12 лютого 2026 року. Заявник від поводу вважає, що його заява про відвід судді від 19.01.2026 мала бути передана на розгляд іншого судді, однак, виклавши в ухвалі від 20.01.2026, свій висновок про необґрунтованість заявленого відводу суддя Бойко Р.В. порушив порядок розгляду питання про відвід, встановлений ст. 39 Господарського процесуального кодексу України. Таким чином, представник ОСОБА_2 - адвокат Гаврилюк Михайло Дмитрович стверджує, що 20.01.2026 після отримання ухвали суду від 20.01.2026 йому стало відомо про упередженість суду та необ`єктивність судці відповідачу-1 та його представнику стало відомо про порушення суддею Бойком Р.В. процесуального закону при розгляді заяви про відвід судді від 19.01.2026, що є самостійною підставою для заявления відводу.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2026 заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилюка Михайла Дмитровича від 26.01.2026 про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи №910/6955/25 визнано необґрунтованою та передано для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва (у складі судді Головіної К.І.) від 29.01.2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 26.01.2026 про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи №910/6955/25.
Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про розгляд справи за його відсутності, з огляду на ненадання доказів неможливості з`явитись в засідання; визнано неповажними причини неявки ОСОБА_2 в засідання; вп`яте визнано явку ОСОБА_2 в засідання обов`язковою; попереджено ОСОБА_2 , що при ухиленні від виконання вимог суду до нього можуть бути застосовані заходи процесуального примусу у виді штрафу, передбаченого статтею 135 Господарського процесуального кодексу України; відкладено судове засідання на 05.03.2026; запропоновано ОСОБА_2 у строк до 20.02.2026, у разі неможливості з`явитись у засідання, призначене на 05.03.2026, повідомити іншу дату, в яку він може з`явитись в засідання.
17.02.2026 через систему "Електронний суд" від представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилюка Михайла Дмитровича надійшла заява про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи №910/6955/25 (сформована в системі "Електронний суд" 16.02.2026), яка обґрунтована тим, що про упередженість суду та необ`єктивність судді відповідачу-1 та його представнику стало відомо 12.02.2026 у зв`язку з черговим порушенням суддею Бойком Р.В. процесуального закону щодо строків розгляду справи та безпідставним визнанням причин неявки відповідача-1 в судове засідання 12.02.2026 неповажними та визнанням його явки обов`язковою, без будь-якого обґрунтування, в судове засідання 05.03.2026. Вказане, на думку заявника, свідчить про схильність судді Бойка Р.В. до свавільної поведінки, наявність скритого особистого інтересу у вирішенні справи, що ставить під питання можливість здійснення ним правосуддя відповідно до вимог процесуального закону, неупереджено та об`єктивно.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилюка Михайла Дмитровича від 17.02.2026 про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи №910/6955/25 вирішено передати для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва (у складі судді Щербакова С.О.) від 19.02.2026 відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилюка Михайла Дмитровича від 17.02.2026 про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи №910/6955/25.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2026 у справі №910/6955/25 застосовано до ОСОБА_2 заходи процесуального примусу у виді штрафу; стягнуто з ОСОБА_2 в дохід Державного бюджету України штраф у розмірі 6 656,00 грн; відкладено судове засідання на 24.03.2026; вшосте визнано явку ОСОБА_2 у судове засідання обов`язковою та викликати в засідання, призначене на 24.03.2026; попереджено ОСОБА_2 , що відповідно до ч. 2 ст. 135 Господарського процесуального кодексу України у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд, з урахуванням конкретних обставин, стягує в дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від п`яти до п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
11.03.2026 представником ОСОБА_2 - адвокатом Гаврилюком Михайлом Дмитровичем сформовано в системі "Електронний суд" заяву про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи №910/6955/25 (зареєстрована в комп`ютерній програмі "Діловодство спеціалізованого суду" 12.03.2026). В обґрунтування заяви про відвід представник відповідача-1 вказує, що суддя Бойко Р.В., сформувавши протиправний умисел продовжити незаконний тиск на відповідача-1, обґрунтоване клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи, яке завчасно надійшло до суду, не розглянув, а безпідставно застосував до відповідача-1 штраф у розмірі 6 656,00 грн за начебто таке, що мало місце ухилення від явки до суду. У відповідача-1 виникає впевненість, що суддя Бойко Р.В. умисно ігнорує визначені процесуальним законом межі можливого втручання суду в процесуальні права сторони. Адже користуватись правовою допомогою адвоката це процесуальне право сторони, яке не підлягає обмеженню. Суд також не вправі спонукати сторону до надання пояснень в судовому засіданні, оскільки надавати пояснення в тому чи іншому обсязі це право, а не обов`язок сторони у господарській справі. Сторона у справі вправі надавати пояснення в обсязі визначено нею особисто чи утриматись від надання пояснень. Логіка ж протиправних дій судді Бойка в судовому засіданні 05.03.2026 вказує на те, що у судді "інше бачення" ніж встановлено процесуальним законом, він проявив бажання без розгляду клопотання сторони, спонукати його відмовитись від правової допомоги і надавати пояснення без участі адвоката в судовому засіданні.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2026 заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврилюка Михайла Дмитровича від 12.03.2026 про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи №910/6955/25 вирішено передати для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва (у складі судді Кирилюк Т.Ю.) від 13.03.2026 у задоволенні заяви представника відповідача-1 про відвід судді Бойка Р.В. від розгляду справи № 910/6955/25 відмовлено.
У судовому засіданні 24.03.2026 судом було заслухано пояснення ОСОБА_2 .
Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 24.03.2026 встановлено відповідачу-1 строк - до наступного судового засідання для подачі доказів щодо відновлення приміщення; встановлено позивачу строк - до наступного засідання для подачі копій заяв про злочин; відкладено судове засідання на 14.04.2026; визнано явку ОСОБА_2 в наступне засідання обов`язковою.
07.04.2026 засобами поштового зв`язку від ОСОБА_1 надійшли пояснення, в яких позивач повідомляє, що 19.03.2021 Приватним підприємством "Вадім" продано ОСОБА_15 групу нежитлових приміщень №3 загальною площею 125,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Що стосується самочинного будівництва 2-го поверху над групою нежитлових приміщень №3, то позивач вказує, що Деснянською окружною прокуратурою міста Києва 21.04.2025 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42025102030000042, що містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, у зв`язку з самовільним збудованим приміщенням на території літнього майданчика ПП "Вадім" по АДРЕСА_1 , де здійснюється незаконна господарська діяльність. Позивач стверджує, що забудовник (інвестор) йому не відомий. 
14.04.2026 через систему "Електронний суд" від ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач-1 звертає увагу суду, що первісно позивач наполягав на тому, що після руйнування належних ПП "Вадім" нежитлових приміщень вони не були відновлені, а в судовому засіданні, яке відбулось 24.03.2026, позивач вказав, що приміщення були відновлені, але йому невідомо за чий рахунок. Згодом визнав, що у фінансуванні та роботах по відновленню брали участь певні названі ним фізичні особи. Зазначив, що продавав відновлені нежитлові приміщення фізичній особі, ОСОБА_15 , за участі ОСОБА_16 , який перебуває з останньою у фактичних шлюбних відносинах, але вимушений був це робити за балансовою оцінкою, зокрема приміщення площею 125,9 кв.м. продав за 18 тис. грн, а площею 23.1 кв.м. за 10 тис. грн, проте згодом визнав, що нежитлове приміщення площею 23.1 кв.м. зазначене в договорі за ціною 10 тис. грн продав насправді за ціною біля 20 тис. дол., які поділив з ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , які відновлювали зруйновані приміщення за свій рахунок за домовленістю з ним. В контексті повідомленого згадував також ОСОБА_7 . Представник відповідача-1 заперечив щодо правдивості відомостей повідомлених позивачем щодо ціни продажу приміщення площею 125,9 кв.м. та повідомив суду, що потерпіла особа допитана у кримінальному провадженні у справі №755/11942/23, ОСОБА_16 , назвав іншу ціну заплачену за вказане приміщення в іноземній валюті. Проте відповідач-1 вказує про неможливість надання доказів показань наданих ОСОБА_16 , так як на даний час надання таких відомостей з кримінальної справи суперечитиме вимогам КПК України, оскільки позивач, ОСОБА_1 , заявлений у вказаній справі як свідок. До його допиту в якості свідка розголошення точних показань потерпілої особи є недопустимим, оскільки може вплинути на правдивість показань вказаного свідка.
Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 14.04.2026 долучено пояснення позивача до матеріалів справи; запропоновано позивачу надати докази на підтвердження звернення із заявою про заволодіння ОСОБА_4 коштами у розмірі 1 200 000,00 грн; запропоновано позивачу надати договір про відчуження, на який він посилається; пропонує відповідачу-1 надати фотографії спірного приміщення у 2021 році; запропоновано позивачу надати висновок експерта, на якій він посилається; відкладено судове засідання на 30.04.2026.
23.04.2026 через відділ діловодства суду від ОСОБА_1 надійшли пояснення, в яких позивач повідомляє, що ОСОБА_2 намагався оскаржити продаж групи нежитлових приміщень №3 загальною площею 125,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_15 , однак рішенням суду було відмовлено в задоволенні позову. Також ОСОБА_1 вказує, що згідно висновку експерта №16/21 від 05.05.2021 технічний стан спірних приміщень не придатний до нормальної експлуатації, що, на думку позивача, спростовує твердження ОСОБА_2 про інвестування ним у відновлення приміщень 150 000,00 доларів США. Позивач вважає, що договір дарування корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 22.06.2023, є один із елементів форми захоплення підприємства.
30.04.2026 через систему "Електронний суд" від ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач-1 повідомляє, що ОСОБА_2 не подавав жодних позовів до ОСОБА_15 . До ОСОБА_15 було подано позови ПП "Вадім" про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 01.10.2020 та від 29.03.2021 недійсними, які ініціював від імені підприємства ОСОБА_2 як представник підприємства, що має право вчиняти правочини та інші дії без довіреності. У справах за вказаними позовами ОСОБА_1 від імені ПП "Вадім" всупереч інтересам підприємства було подано заяви про відмову від позовів і судом було постановлено ухвали про закриття провадження у цивільних справах. Також відповідач-1 вказує на недоліки висновку експерта №16/21 від 05.05.2021. Зокрема звертає увагу суду, що не зрозуміло яку саме групу приміщень досліджував експерт, оскільки станом на час, зазначений як час дослідження, групи приміщень №3 ні площею 149 кв.м., ні площею 125,9 кв.м. взагалі не існувало, оскільки внаслідок їх відновлення після руйнування було змінено планування приміщень і на місці групи приміщень №3 стояла вже двоповерхова будівля. Відповідач-1 наголошує, що у справі вже було встановлено, що позивач жодного разу не скликав загальних зборів підприємства, однак самостійно позбавив підприємство більшої частини нерухомого майна відновленого та покращеного за чужий рахунок, однак без користі для підприємства, проте з користю для себе особисто. Також ОСОБА_2 звертає увагу суду, що спірні приміщення не могли бути оцінені менше ніж у сумі еквівалентній 1 тис. дол. США за 1 кв.м., тобто не менше 120-126 тис. дол. за групу нежитлових приміщень такої площі. При цьому в день укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень директор підприємства ОСОБА_17 нібито дала в борг ОСОБА_15 , яка виступила покупцем приміщень "за 18 тис. грн" 19 000 дол. США, тому, на думку відповідача-1, є очевидним, що вказана сума грошей була недоплатою за придбане нерухоме майно, яке директор ПП "Вадім" та покупець оформили борговою розпискою. В подальшому вказану суму ОСОБА_17 стягувала з ОСОБА_15 в судовому порядку, хоча остання оспорювала видану нею розписку за безгрошовістю.
Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 30.04.2026 долучено подані сторонами пояснення до матеріалів справи; застосовано до представника відповідача-1 - Гаврилюка М.Д. заходи процесуального примусу у виді попередження; встановлено позивачу строк для надання пояснень - 10 днів, а відповідачу-1 строк - 2 дні з моменту отримання пояснень позивача для можливості відреагувати на них; оголошено перерву в судовому засіданні до 14.05.2026.
11.05.2026 через відділ діловодства суду від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, в яких позивач вказує, що затрачені кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_10 на відновлення зруйнованого приміщення площею 23.1 кв.м., були їм відшкодовані ОСОБА_1 з власних збережень, після чого вони до нього не мали і не мають на даний час ніяких матеріальних та фінансових претензій щодо продажу групи нежитлових приміщень площею 23.1 кв.м., що підтверджується наданою ОСОБА_4 розпискою щодо компенсації позивачем грошових коштів, потрачених на відновлення та реконструкцію будівлі. ОСОБА_1 заперечує наявність домовленості розподілу статутного капіталу підприємства ПП "Вадім" в рівних частинах. Щодо ціни продажу спірної групи приміщень, ОСОБА_19 вказує, що приміщення продавались за цінами залишкової вартості, яка була встановлена висновком судової комплексної будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №19/24/1-87-СЕ/19 від 09.04.2020, що була проведена за рішенням суду експертами Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Крім того, позивач звертає увагу суду, що ОСОБА_2 не надано будь-яких доказів інвестування у відновлення спірних приміщень після їх руйнування у 2018 році. ОСОБА_1 повідомляє, що був вимушений укласти договори купівлі-продажу приміщень ПП "Вадім", оскільки після незаконного демонтажу кафе-павільйону з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , у нього була відсутня можливість відновити частково демонтовану споруду підприємства (видавались нові приписи та нові доручення на демонтаж, по яким проводився знову частково демонтаж). Позивач стверджує, що був вимушений укласти договір купівлі-продажу 50% статутного капіталу ПП "Вадім" з ОСОБА_2 після вчинення на нього як психологічного, так і фізичного тиску, в той час як відповідач-1 фактично діяв в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , що підтверджується поверненням 50% статутного капіталу ПП "Вадім" від ОСОБА_2 до ОСОБА_12 під виглядом договору дарування, а від ОСОБА_12 вже під виглядом спадкового майна до неповнолітніх дітей, батьками яких є ОСОБА_4 , ОСОБА_20 , та ОСОБА_7 
14.05.2026 через систему "Електронний суд" від ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач-1 вказує, що домовленість ОСОБА_1 з ОСОБА_4 та ОСОБА_10 про те, що вони організують відновлення зруйнованих приміщень за власний рахунок для їх спільного в подальшому використання та здачі в оренду, а участь ОСОБА_4 та ОСОБА_10 у ПП "Вадім" закріплять розподілом разом з ним, позивачем, статутного капіталу підприємства в рівних частинах, тобто по 1/3, була визнана позивачем у судовому засіданні 14.04.2026, що підтверджується технічним записом судового засідання. В контексті розбіжностей між ціною нерухомого майна, зазначеною в договорі купівлі-продажу та реальною ціною, за якою було здійснено продаж майна 29.03.2021, відповідач-1 зазначає, що позивач у 2021 році ініціював позов Приватного підприємства "Вадім" до Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди у розмірі 2 615 223,60 грн. Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 у справі №910/16226/21 стягнуто на користь Приватного підприємства "Вадім" матеріальну шкоду в розмірі 2 315 223,60 грн. Тому, на думку ОСОБА_2 , продаж нерухомого майна, після заподіяння йому шкоди в зазначеному розмірі та його реального відновлення за сукупною ціною двох договорів в розмірі 28 000 грн є такою, що явно не відповідає економічним умовам господарської діяльності, а твердження позивача про таку ціну продажу за наведених необхідних та реально понесених витрат на відновлення нерухомого майна і за існуючих ринкових цін на нерухоме майно у м. Києві, суперечить здоровому глузду.
В судове засідання 14.05.2026 з`явились позивач, представник позивача та представник відповідача-1, надали пояснення по суті спору, за змістом яких ОСОБА_1 позов підтримує та просить його задовольнити, а ОСОБА_2 проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні. 
Відповідачі 2, 3, 4 та третя особа явку своїх представників в судове засідання 14.05.2026 не забезпечили, третя особа просила суд здійснювати розгляд справи за відсутності її представника, натомість відповідачі 2, 3, 4 про причини неявки суд не повідомили, хоча про місце, дату та час засідання були повідомленні належним в розумінні п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
З огляду на вказані приписи господарського процесуального закону та враховуючи відсутність від відповідачів 2, 3, 4 повідомлень щодо неможливості забезпечити явку своїх представників у засідання, в той час як третя особа просила здійснювати розгляд справи без участі її представника, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи №910/6955/25 за відсутності представників ОСОБА_3 , законними представниками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , законними представниками якого є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в особі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.
В судовому засіданні 14.05.2026 завершено розгляд справи №910/6955/25 по суті, та оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, яке буде проголошено 26.05.2026 об 12:15, явка учасників справи на проголошення рішення суду визнана необов`язковою. 
На проголошення судового рішення по справі №910/6955/25 з`явились позивач та представник відповідача-1.
У засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача-1, представника відповідача-1 (надані в тому числі в попередніх засіданнях) всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, - 

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Вадім" зареєстроване 24.10.1995, статутний капітал становить 150 000,00 грн.
Єдиним учасником Приватного підприємства "Вадім" був ОСОБА_1 .
12.07.2021 ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклали Договір купівлі-продажу корпоративних прав (надалі - Договір купівлі-продажу) Приватного підприємства "Вадім", згідно з п. 1.1 якого продавець передає покупцю корпоративні частки у підприємстві, а покупець зобов`язується прийняти у власність частки корпоративних прав та оплатити вартість в порядку та на умовах, що визначені у цьому Договорі.
Частина продавця в статутному капіталі Приватного підприємства "Вадім" 50% статутного капіталу, що відповідає 75 000,00 грн.
Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Договору купівлі-продажу загальна вартість корпоративних прав, що відчужуються за цим договором (сума цього договору), становить 75 000,00 грн та сплачується на момент укладення договору.
22.06.2023 між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_12 (обдарований) укладено Договір дарування корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" (надалі - Договір дарування), у відповідності п. 1.1 якого дарувальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність обдарованого корпоративні права, а саме: право власності на належні дарувальнику 50% статутного капіталу приватного підприємства (право на володіння, користування і розпорядження ним, не обтяжене вимогами третіх осіб), інші права власника підприємства, в тому числі, право на управління підприємством та призначення посадових осіб, отримання відповідного прибутку від господарської діяльності підприємства, а також активів у разі його ліквідації, а також будь-які інші права власника підприємства, визначені статутом підприємства та чинним законодавством України, а обдарований зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти у власність та оплатити визначені цим договором корпоративні права.
У пункті 1.2 Договору дарування викладено наступні відомості про Приватне підприємство "Вадім":
1.2.1 найменування: Приватне підприємство "Вадім".
1.2.2 організаційно-правова форма: Приватне підприємство.
1.2.3 дата, номер запису та місце проведення державної реєстрації: зареєстровано державним реєстратором Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації 24.10.1995, номер запису 10661200000001067.
1.2.4 статутний капітал: 150 000,00 грн.
1.2.5 ідентифікаційний код юридичної особи: 23160396.
1.2.6 місцезнаходження: Україна, 02166, м. Київ, проспект Лісовий, буд. 25-Д.
Згідно п. 1.3 Договору дарування загальна номінальна вартість належних дарувальнику 50% статутного капіталу підприємства становить 75 000,00 грн, які були повністю сплачені дарувальником. Обдарований підтверджує, що він є належним чином повідомлений про характер діяльності та про фінансовий стан справ підприємства на момент укладення цього договору.
У пунктах 1.5, 1.6 Договору дарування дарувальник гарантував, що ним дотримано всіх вимог статутних документів під час відчуження корпоративних прав. На момент укладення цього договору у дарувальника відсутні будь-які непогашені та/або невиконані вимоги та зобов`язання по відношенню до підприємства, а у підприємства відсутні будь-які непогашені та/або невиконані вимоги та зобов`язання по відношенню до дарувальника. Також дарувальник гарантував, що належні йому 50% статутного капіталу підприємства, відчуження яких є предметом цього договору, належать йому на законних підставах, сплачені ним повністю, на момент підписання цього договору нікому іншому не відчужені, під заставою (забороною) не перебувають, не є предметом спору, у зв`язку з укладенням цього договору не буде порушено прав та інтересів третіх осіб, підприємство не здійснювало діяльності з відмивання (легалізації) коштів, здобутих злочинним шляхом, і не існує жодних інших перепон щодо її відчуження.
У пункті 2.2 Договору дарування вказано, що право власності на корпоративні права виникає у обдарованого в момент підписання цього договору.
Цей дар сторони оцінюють за номінальною вартістю належних дарувальнику 50% статутного капіталу підприємства, що становить 75 000,00 грн (п. 2.3 Договору дарування).
У пункті 3.1 Договору дарування зазначено, що з моменту підписання сторонами цього договору та державної реєстрації змін до відомостей про підприємство у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, мають місце наступні юридично значимі наслідки: - обдарований набуває прав та обов`язків власника підприємства.
01.12.2023 ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) помер.
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 про розірвання Договору купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 12.07.2021.
Рішенням Господарського суду міста Києва 04.11.2024 у справі №910/8690/24 (набрало законної сили 26.12.2024) позов ОСОБА_1 задоволено та розірвано Договір купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 12.07.2021, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Дане рішення мотивоване тим, що ОСОБА_2 не сплатив за придбану за Договором купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 12.07.2021 частку, що є істотним порушенням договору та є підставою для його розірвання.
У травні 2025 року відповідачі 2, 3, 4 в особі своїх законних представників (батьків) вступили у спадщину померлого ОСОБА_12 та відповідно подали заяви про вступ до складу учасників Приватного підприємства "Вадім".
Згідно свідоцтв спадкоємцями належної ОСОБА_12 частки у розмірі 50% статутного капіталу Приватного підприємства "Вадім" є:
- громадянин України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , в частині 20% статутного капіталу Приватного підприємства "Вадім", що становить 30 000,00 грн (Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.05.2025, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В. та зареєстроване у реєстрі за №994);
- громадянин України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_11 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ; місце реєстрації: АДРЕСА_3 , в частині 20% статутного капіталу Приватного підприємства "Вадім", що становить 30 000,00 грн (Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.05.2025, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В. та зареєстроване у реєстрі за №998);
- громадянин України ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_12 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , в частині 10% статутного капіталу Приватного підприємства "Вадім", що становить 15 000,00 грн (Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.05.2025, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В. та зареєстроване у реєстрі за №1008).
31.05.2025 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В. було проведено реєстрацію змін складу учасників Приватного підприємства "Вадім".
Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями позивача про недійсність та удаваність Договору дарування, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_12 
Для правильного вирішення даного спору перед судом постали два питання:
1. Чи не є оспорюваний договір нікчемний у зв`язку із порушенням публічного порядку щодо заволодіння чужим майном?
2. Чи є оспорюваний договір недійсним із підстав, визначених у позові?
Щодо наявності правових підстав для визнання Договору дарування нікчемним.
Вказане питання виникло у суду у зв`язку із обставинами набуття спірних корпоративних прав та долученого до справи повідомлення про підозру у вчиненні злочинів особам, малолітні діти яких одержали в порядку спадкування спірну частку корпоративних прав.
Позивач наполягає, що первісне вибуття 50% корпоративних прав у ПП "Вадім" на користь ОСОБА_2 відбулось шляхом укладання договору купівлі-продажу під погрозами осіб, яким повідомлено про підозру. В той же час, ОСОБА_2 через незначний період після виклику його на допити в якості свідка в межах кримінального провадження вчинив договір дарування частки на користь особи - ОСОБА_12 , який, з пояснень учасників справи, був онкохворим. ОСОБА_12 через півроку (за декілька днів до смерті) посвідчує заповіт та заповідає спірну частку на користь трьох дітей фігурантів кримінального провадження.
На перший погляд наведена схема може мати ознаки порушення публічного порядку в частині свавільного заволодіння часткою ОСОБА_1 та наступного переоформлення з метою легалізації.
Відповідно до статті 215 Цивільного кодекс України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Тобто недійсним є правочин, який а) визнаний судом недійсним, б) правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний).
За судовою практикою, яка склалася на момент розгляду справи №910/6955/25, первісно суд перевіряє правочин на предмет укладеності, адже не може бути недійсним/нікчемним неукладений правочину, далі - чи немає ознак нікчемності, адже в такому разі визнання його недійсним судом не вимагається.
Сторони договору повинні поводитися правомірно як під час його виконання, так і на переддоговірній стадії. Зокрема мають поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків, як і можливої недобросовісної чи нерозумної поведінки, є численними. Їх не можна визначити вичерпно. Недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад із конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо (див. постанови від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц (пункт 37), від 06.07.2022 у справі №914/2618/16 (пункт 52), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 40), від 21.09.2022 у справі №908/976/19 (пункт 5.67), від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункт 9.55), від 18.01.2023 у справі №488/2807/17(пункт 145)). Пропозиція нерозумних умов договору, тобто таких, які завідомо є неприйнятними через існування законодавчих заборон і обмежень, а також прийняття іншою стороною таких умов може підтверджувати недобросовісність поведінки обох сторін договору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункт 9.56)).
Відповідно до частин першої та другої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Верховний Суд України у постанові від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15 зазначив, що положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.
Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину, що і є необхідним для правильної кваліфікації правочину таким, що порушує публічний порядок.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо обставин як укладання Договору купівлі-продажу, так і подій, які цьому передували, суд категорично відхиляє версію щодо заволодіння спірними корпоративними правами ОСОБА_1 проти його волі.
Позивач не заперечує, що належне Приватному підприємству "Вадім" нерухоме майно було незаконно знищено міськими комунальними службами, а рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 у справі №910/16226/21 стягнено 2 315 223,60 грн матеріальної шкоди та 100 000,00 грн моральної шкоди.
ОСОБА_1 у судових засіданнях під фіксацію технічними пристроями підтвердив, що з метою відновлення знищеного майна він залучив ОСОБА_4 (батька відповідача-2) в якості інвестора, який надав кошти, за які було відремонтовано маленьке приміщення (площею 23,1 кв.м.). Кошти від його продажу були поділені між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Також ними була досягнута домовленість про спільну діяльність - ОСОБА_4 фінансує та проводить ремонт іншого приміщення (площею 125,9 кв.м.) і тривалий час сторони реалізовували такий спільний бізнес-проект. Відсутність документального оформлення цих взаємовідносин не виключає фактичне існування таких цивільних відносин між сторонами, що не заперечує позивач.
Конфлікт між сторонами виник у зв`язку із продажем Приватним підприємством "Вадім" в особі ОСОБА_1 майна, яке сторони спільно ремонтували. Розбіжність позицій сторін полягає у тому, що ОСОБА_1 стверджує, що продав приміщення площею 125,9 кв.м. у зруйнованому стані за 18 тис. грн, а інша сторона - про те, що майно було майже відновлене (відповідач-1 стверджує, що в його відновлення було вкладено близько 150 000 доларів США), а його продаж реально відбувся за близько 200 000 доларів США. Це зумовило розвиток конфлікту між сторонами, адже інвестор відновлення майна не одержав коштів від такого продажу.
Сторони зверталися до правоохоронних органів щодо врегулювання ситуації (в т.ч. щодо повернення коштів, нібито вкладених у ремонт проданого майна).
Сама по собі версія ОСОБА_1 , що він продав 125,9 кв.м. нежитлових приміщень у м. Києві за 18 000,00 грн, на думку суду, є невірогідною через обізнаність суду про стан ринкових цін на нерухоме майно в м. Києві. Навіть зруйноване нерухоме майно у м. Києві через надання прав на оформлення права користування землею не може коштувати 18 тис. грн.
У розпал цього конфлікту сторонами укладено Договір купівлі-продажу (очевидно з метою врегулювання), стороною якого первісно мав бути ОСОБА_4 , але потім змінено сторону покупця 50% корпоративних прав ПП "Вадім" на ОСОБА_2 . Всі обставини справи (в т.ч. допит ОСОБА_2 ) однозначно формують у суду уявлення щодо номінального статусу ОСОБА_2 . Після цього ОСОБА_4 написав та передав ОСОБА_1 розписку, що немає претензій до ОСОБА_13 щодо витрат на ремонт приміщень, що не є притаманним ситуаціям, коли має місце примушування до передачі майна (в т.ч. шляхом погроз та/або насильства). 
ОСОБА_1 не тільки уклав цей Договір купівлі-продажу, але й наполіг на обов`язковому включенні до нього умов, перелічених у п. 2.1 Договору.
За змістом п. 2.1 Договору купівлі-продажу, незважаючи на передачу покупцю 50% корпоративних прав ПП "Вадім", сторони домовилися, що наступні права не передаються на вирішення та використання:
- кримінальних та адміністративних правопорушень, які виникли по відношенню ПП "Вадім" до моменту підписання договору, до завершення розслідування та винесення рішення суду; 
- на відшкодування збитків, які отримає ПП "Вадім" по рішенням судів, які були подані до моменту підписання цього договору;
- на дію договорів, заключних у правовому полі та мають термін дії, які були підписані до моменту підписання договору;
- на геолого-розвідувальні та вишиковані роботи проведенні ПП "Вадім";
- на проектно-кошторисну документацію;
- на зміну назви підприємства.
Суд не буде надавати детальної оцінки цим умовам Договору купівлі-продажу, але констатує, що зміст пункту 2.1 Договору купівлі-продажу є надзвичайно незвичним та непритаманним договорам відчуження корпоративних прав. Очевидно, ОСОБА_1 хоч і продавав 1/2 корпоративних прав ПП "Вадім", проте хотів зберегти за собою, як грошові кошти по рішенням судів, так і належне ПП "Вадім" майно (технічну документацію), право на назву підприємства, а також виключити можливість оспорення вже укладених договорів відчуження майна, щодо яких виник спір.
Суд однозначно висновує, що сутність цих норм та їх включення до умов Договору купівлі-продажу на вимогу ОСОБА_1 , у поєднанні із не запереченням спільних домовленостей про ремонт зруйнованих будівель з наступним поділом прибутку, однозначно виключає факт вимагання чи відсутність волі через примус ОСОБА_1 до укладення Договору купівлі-продажу корпоративних прав.
Наведене виключає можливість висновку суду про наявність у діях осіб ознак порушення публічного порядку, спрямованого на заволодіння майном позивача, а відтак підстав для висновку про нікчемність правочинів немає.
Щодо наявності правових підстав для визнання Договору дарування недійсним.
За положеннями статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 Цивільного кодексу України).
Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Позивач мотивує свій позовом, поміж іншим, тим, що оскільки ОСОБА_2 не виконав умови Договору від 12.07.2021 щодо оплати придбаної частики в статутному капіталі ПП "Вадім", то відповідно не набув права на 50% статутного капіталу ПП "Вадім", а відтак не мав права на відчуження цієї частки, у тому числі на укладення Договору дарування корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 22.06.2023. 
Відповідно до частини першої статті 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.
Право вимагати повернення товару, проданого у кредит та неоплаченого покупцем, прямо передбачене законом (частина четверта статті 694 Цивільного кодексу України), тому продавець частки у статутному капіталі товариства, яка була продана з відстроченням платежу та не була оплачена покупцем, має право вимагати її повернення (пункт 58 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів касаційного господарського суду від 07.10.2021 у справі №925/1382/19).
У пункті 89 постанови Верховного Суду від 07.10.2021 у справі №925/1382/19 зазначено, що право вимагати повернення товару, проданого у кредит та неоплаченого покупцем, прямо передбачене законом (частина четверта статті 694 Цивільного кодексу України), тому продавець частки у статутному капіталі товариства, яка була продана в кредит та не була оплачена покупцем, має право вимагати розірвання договору та повернення частки. З урахуванням особливостей, встановлених Законом "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", у такому випадку позивач має заявляти позовні вимоги про розірвання договору купівлі-продажу, повернення частки та визначення розміру статутного капіталу і часток учасників або витребування частки, а не про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства та скасування реєстраційних дій (записів).
У даній справі після укладання Договору купівлі-продажу та до його розірвання судом через відсутність факту оплати, покупець подарував корпоративні права на підставі оспорюваного Договору дарування.
Твердження відповідача-1, що у такому разі первісний Договір купівлі-продажу не міг бути розірваний судом відхиляються через існування остаточного судового рішення з цього приводу - рішення Господарського суду міста Києва 04.11.2024 у справі №910/8690/24, як відхиляються будь-які твердження відповідача-1 про оплату цієї частки, оскільки саме фактом не проведення оплати частки мотивоване рішення суду про розірвання Договору купівлі-продажу.
Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.
Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. 
Частинами 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №922/2391/16 та від 22.11.2022 у справі №910/8528/21, у постанові об`єднаної палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №910/16898/19).
Велика Палата Верховного Суду також у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц звертає увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 у справі "Світлана Науменко проти України" (Svetlana Naumenko v. Ukraine). 
Отже, остаточним судовим рішенням - рішенням Господарського суду міста Києва 04.11.2024 у справі №910/8690/24 було розірвано укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу спірних корпоративних прав з підстав неоплати ОСОБА_2 , як покупцем, придбаної частки статутного капіталу ПП "Вадім", а відтак ці обставини є преюдиційними для суду в межах справи №910/6955/25 та не підлягають переоцінці. 
Відтак, перед судом постало питання чи є дійсним Договір дарування, за яким покупець ОСОБА_2 до проведення розрахунку за 50% статутного капіталу ПП "Вадім" подарував придбане та не оплачене майно іншій особі - ОСОБА_12 .
З моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар (ч. 6 ст. 694 Цивільного кодексу України).
Норми частин 2-6 статті 694 Цивільного кодексу України, зокрема і щодо прострочення покупцем оплати товару, проданого в кредит, поширюються на продаж товарів у кредит як з відстроченням, так і розстроченням оплати (аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16.0.10.2018 у справі №910/23976/16).
Суть наведеної норми полягає у тому, що допоки покупець не розрахувався за придбаний товар, цей товар є обтяженим на користь продавця (в даному випадку ОСОБА_1 ) в порядку законодавства про заставу.
Виникнення такого обтяження надає право обтяжувачу провести відповідну реєстрацію такого обтяження, проте на практиці (як і в даній справі) таку реєстрацію майже ніхто не проводить.
Питання відчуження рухомого майна (корпоративні права є такими) за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна врегульовано статтею 10 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".
За частиною першою вказаної статті у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі - Державний реєстр) відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.
Таким чином, набувач майна, яке є обтяженим проте відомості про це не внесені до відповідного реєстру стає його добросовісним набувачем без обтяжень при умові набуття такого майна за відплатним договором.
Договір дарування не є відплатним договором, а тому положення частини 1 статті 10 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" не призводить до зняття відповідного обтяження безвідносно до відсутності його реєстрації в відповідному реєстрі.
Тож, правове регулювання має здійснюватися за загальними нормами - ч. 2 ст. 17 Закону України "Про заставу", ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України, які прямо вказують на виникнення в заставодавця права на відчуження предмета застави, його передачу в користування іншій особі та розпорядження іншим чином з отриманням на це згоди заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.
Неотримання згоди заставодержателя на відчуження заставленого майна, що передбачено і законом, і умовами відповідного договору застави, свідчить про відсутність у заставодавця необхідного обсягу повноважень та недотримання сторонами умов чинності правочину, встановлених ст. 203 Цивільного кодексу України.
Такі висновки містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2021 у справі №910/3425/20.
В силу ч. 6 ст. 694 Цивільного кодексу України та у зв`язку із фактом не проведення оплати ОСОБА_2 корпоративних прав за Договором купівлі-продажу останній набув статусу заставодавця, а продавець - ОСОБА_1 - заставодержателя цих корпоративних прав до моменту проведення повного розрахунку.
Заставодержатель не надав згоди (протилежного відповідачами не доведено) на таке відчуження 50% статутного капіталу ПП "Вадім" за Договором дарування (а його безвідплатний характер виключає застосування спеціальної норми - ч. 2 ст. 10 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень"), тому такий Договір дарування заставленого майна є недійсним на підставі ч. 2 ст. 17 Закону України "Про заставу", ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України.
Судом враховано, що ОСОБА_1 хоч і посилався на обставини неоплати ОСОБА_2 придбаних за Договором купівлі-продажу корпоративних прав в контексті обґрунтування недійсності Договору дарування, проте позивачем наводилось відмінне правове обґрунтування для визнання цього правочину недійсним. 
Щодо наведеного суд відзначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зазначила, що "у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодлексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумки такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначати, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia".
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №916/1932/20, від 29.03.2023 у справі №922/1320/21 та від 14.03.2023 у справі №910/16969/20. 
У даному випадку, перехід прав на заставне майно, набуте померлим на підставі недійсного Договору дарування до правонаступників зумовлює відсутність об`єкту спадщини та відсутність прав правонаступників обдарованого на набуття у власність заставленого майна.
Наведене нівелює доводи відповідача-1 про неефективність обраного позивачем способу захисту та необхідність позивача заявляти вимогу про витребування такого майна у набувачів, оскільки єдиною правовою підставою набуття відповідачами 2, 3, 4 часток у статутному капіталі Приватного підприємства "Вадім" є Договір дарування, за яким таке майно було відчужене на користь ОСОБА_12 , а відповідачі 2, 3, 4 набули це майно за наслідками спадкування після смерті ОСОБА_12 , відтак визнання недійсним Договору дарування нівелює правову підставу для набуття громадянами України ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 цього майна.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За таких обставин позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а Договір дарування підлягає визнанню недійсним. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За приписами ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Таким чином, судовий збір покладається на відповідача-1 з огляду те, що спір у даній справі виник у зв`язку з неправильними діями останнього (які полягали у відчуженні спірного майна без отримання згоди на таке відчуження від позивача).
При цьому, суд звертає увагу учасників справи, що за приписами частин 7, 8 статті 145 Господарського процесуального кодексу України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження - вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 14, 74, 79, 129, 145, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
2. Визнати недійсним Договір дарування корпоративних прав Приватного підприємства "Вадім" від 22.06.2023, укладений між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_13 ; АДРЕСА_5 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_12 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_6 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).
3. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_13 ; АДРЕСА_5 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_14 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_7 ; адреса для листування, вказана у позовній заяві: АДРЕСА_8 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) судовий збір у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп. Видати наказ. 
4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У відповідності до положень ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 26.05.2026.

Суддя Роман БОЙКО