КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, тел. +380 (044) 207 80 91	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 травня 2026 року № 320/41768/25
Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Щавінського В.Р., при секретарі судового засідання Ставничому Н.В., за участю представника позивача - Юдіна В.С., представника відповідача - Муханова А.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з етнополітики та свободи совісті про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з етнополітики та свободи совісті з вимогами:
- визнати протиправним та нечинним пункт 3) «Критеріїв визначення релігійної організації як критично важливої для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період», затверджених наказом Державної служби з етнополітики та свободи совісті від 05.02.2025 №Н-21/11 «Деякі питання бронювання військовозобов`язаних священнослужителів на період мобілізації та на воєнний час»;
- визнати протиправним та нечинним пункт 5) «Критеріїв визначення релігійної організації як критично важливої для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період», затверджених наказом Державної служби з етнополітики та свободи совісті від 05.02.2025 №Н-21/11 «Деякі питання бронювання військовозобов`язаних священнослужителів на період мобілізації та на воєнний час».
Ухвалою суду від 202.09.2025 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
У судове засідання, призначене на 05.03.2026 прибули представник позивача та представник відповідача. 
Протокольною ухвалою суду від 05.03.2026 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
11.05.2026 у судове засідання з`явились представник позивача та представник відповідача. 
Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача із позовом не погодився, наполягав на відмові у його задоволенні.
Обґрунтуванням позовних вимог є посилання позивача на незаконність пунктів 3 та 5 Критеріїв визначення релігійної організації як критично важливої для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період. ОСОБА_1 вказує, що останній є священнослужителем Української Православної Церкви та покликається на порушення його права на відстрочку від мобілізації на рівні із священниками інших конфесій, що вказує на дискримінаційний зміст оскаржуваних пунктів Критеріїв. Разом із цим зазначає, що зміст пункту 3 Критеріїв не може бути підставою для позбавлення релігійних організацій, які визнаються афілійованими із релігійним центром за кордоном, адже позбавлення вірян таких релігійних організацій права на бронювання має ознаки дискримінації за релігійною належністю по певної конфесії. 
Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, яким у спростування доводів позивача зазначено про те, що наказ від 05.02.2015 №Н-21/11, яким затверджено Критерії визначення релігійної організації як критично важливої для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період поширюється, у тому числі, на священнослужителів, які є керівниками релігійних організацій відомості про яких є у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Звертає увагу, що релігійна громада на честь Почаївської ікони Божої матері Кам`янської єпархії Дніпропетровської області, керівництво якої стверджує позивач, відсутня у ЄДР, це виключає можливість її віднесення до критично важливих для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, та відповідно, звільнення працюючих у ній священнослужителів від бронювання. 
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Як убачається з матеріалів справи, 05.02.2025 Державною службою України з етнополітики та свободи совісті видано наказ №№Н-21/11 «Деякі питання бронювання військовозобов`язаних священнослужителів на період мобілізації та на воєнний час».
Вказаним наказом затверджено Критерії визначення релігійної організації як критично важливої для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період. 
Так, релігійна організація визнається такою, що є критично важливою для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, якщо вона одночасно відповідає таким критеріям:
1. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань містяться відомості про ідентифікаційний код юридичної особи - релігійної організації в Єдиному державному реєстрі підприємств організацій України.
2. Запис про державну реєстрацію створення юридичної особи — релігійної організації внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не пізніше 26 грудня 2024 року.
3. Релігійна організація не включена до переліку релігійних організацій в Україні, афілійованих (пов?язаних однією чи декількома ознаками, визначеними статтею 5-1 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації») з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена.
4. Місцезнаходження юридичної особи - релігійної організації не знаходиться на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України.
5. Статут (положення) релігійної організації не втратив чинність у частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації.
6. Релігійна організація внесена до Реєстру неприбуткових установ та організацій.
7. Релігійна організація подала звіт про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації за попередній базовий звітний (податковий) період.
Позивач, вважаючи протиправними пункти 3 та 5 Критеріїв визначення релігійної організації як критично важливої для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами спору, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з положеннями частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 квітня 2021 року у справі №826/15741/18, з метою безумовного дотримання конституційного принципу, визначеного у статті 129 Конституції України, в частині третій статті 2 та статті 9 КАС Українизакріплено, що до основних засад (принципів) адміністративного судочинства належить, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.
Принцип змагальності судового провадження охоплює собою право особи, крім можливості подавати власні докази, знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість знайомитись з матеріалами справи та робити з них копії, а також володіти відповідними знаннями (залучати професійного представника) та змогу коментувати представлені докази та пояснення у належній формі та у встановлений час.
Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина 3 статті 3 Кодексу).
Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
У відповідності до частини 1 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 1ї статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права; пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику.
Крім цього, особа, яка звертається до суду з позовом повинна довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені і в результаті визнання тих чи інших дій та/або бездіяльності майнові права чи інтерес заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Тобто позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання протиправним та нечинним постанов НКРЕКП зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким саме чином відповідач порушив його право та інтерес, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.
Судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Такої ж позиції дотримується Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17.
Водночас відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію також викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 року у справі №910/6091/19).
Суд наголошує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо при розгляді справи не встановлено факту порушення прав чи інтересів позивача, то навіть у разі, якщо рішення суб`єкта владних повноважень є протиправним, підстави для задоволення позову та його скасування відсутні.
У межаж даної справи позивач просить визнати протиправними та нечинними пункти 3 та 5 «Критеріїв визначення релігійної організації як критично важливої для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період».
Порушення свого права позивач обгрунтовує тим, що останній є керівником релігійної громади на честь Почаївської ікони Божої матері Кам`янської єпархії Дніпропетровської області.
Пояснює, що названа громадська організація включена до переліку релігійних організацій в Україні, якій слід змінити назву у статуті на підставі Закону України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Разом із цим переконаний, що така обставина не може бути підставою для позбавлення організації статусу критично важливої.
Суд не погоджується із такими доводами позивача, з огляду на наступне.
Так, першочергово суд звертає увагу, що віднесення релігійних організацій до афілійованих та чинність статутів релігійних організацій регулюється положеннями Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», які є чинним та не визнавались не конституційним. 
При цьому, до предмету дослідження цієї справи не входять обставини правомірності/протиправності обмеження діяльності в Україні релігійної громади на честь Почаївської ікони Божої матері Кам`янської єпархії Дніпропетровської області.
Між тим, Державна служба України з етнополітики та свободи совісті зареєстрована як юридична особа 18.03.2020 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2019 №503 «Про утворення Державної служби України з етнополітики та свободи совісті» та Положення про Державну службу України з етнополітики та свободи совісті, затвердженого постановою КМУ від 21.08.2019 №812.
ДЕСС є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері міжнаціональних відносин, релігії та захисту прав корінних народів і національних меншин в Україні.
Відповідно до пункту 10 Положення про Державну службу України з етнополітики та свободи совісті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №812 Голова ДЕСС: очолює ДЕСС, здійснює керівництво її діяльністю (підпункт 1); у межах компетенції організовує та контролює виконання в апараті ДЕСС та її територіальних органах Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів міністерств (підпункт 2); підписує накази ДЕСС (підпункт 26); здійснює інші повноваження відповідно до Закону (підпункт 29).
Відповідно до пункту 27 частини четвертої статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» керівник центрального органу виконавчої влади підписує накази центрального органу виконавчої влади.
Частиною першою статті 23 цього ж Закону передбачено, що центральний орган виконавчої влади у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів міністерств видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.
Отже, наказ від 05.02.2025 №Н-21/11 «Деякі питання бронювання військовозобов`язаних священнослужителів на період мобілізації та на воєнний час» є законодавчо передбаченою формою затвердження результатів діяльності відповідача.
При цьому, оскаржуваний наказ №H-21/11 прийнято відповідно до абзацу сімнадцятого пункту 2 Критеріїв та порядку, за якими здійснюється визначення підприємств, установ та організацій, які є критично важливими для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, а також критично важливими для забезпечення потреб Збройних Сил, інших військових формувань в особливий період, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2023 року №76 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 05 червня 2024 року № 650).
Суд звертає увагу, що дія наказу №Н-21/11 поширюється на священнослужителів:
- які є керівниками релігійних організацій і відомості про яких містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб — підприємців та громадських формувань;
- які працюють в релігійних організаціях на умовах трудового договору в кількості, що є необхідною для забезпечення належної діяльності релігійних організацій.
Як зазначалось судом вище, позивач стверджує, що є керівником релігійної громади на честь Почаївської ікони Божої матері Кам?янської єпархії Дніпропетровської області УПЦ.
Згідно з вимогами частини першої статті 7 Закону 987-XII релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічності та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). 
Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і
центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об?єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій.
Пункт четвертий частини першої статті 1 «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» визначає поняття державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців: державна реєстрація - це офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, відокремленого підрозділу юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об?єднання, професійної спілки, її організації або об?єднання, політичної партії, організації роботодавців, об?єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом;
Пункт 7 частини першої статті 1 зазначеного вище закону визначає поняття Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - це єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, відокремлені підрозділи юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави.
Відповідно до статті 13 Закону 987-XII релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації.
У цьому контексті суд зазначає, що згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ЄДР), релігійної організації з такою назвою не значиться. 
Тому, твердження позивача про те, що він є керівником релігійної організації, не відповідає дійсності та не має юридичного підтвердження. Матеріали справи також не містять підтвердження його працевлаштування у релігійній організації, зареєстрованій у передбаченому законодавством порядку.
Відтак, надані ОСОБА_1 відповідь Управління Кам?янської єпархії на запит від 12.01.2026 №3562 та Статут Київської Митрополії Української Православної Церкви, не є доказами його керівництва та приналежності до релігійної організації, відомості про яку містяться у ЄДР. 
Наведене вище дає підстави вважати, що дія оскаржуваних пунктів Критеріїв, затвердженого наказом від 05.02.2025 №H-21/11 на нього не розповсюджується.
Підсумовуючи викладене, вбачається, що безпосередньо позивач не є таким суб`єктом, до якого застосовується наказ від 05.02.2025 №H-21/11.
Суд зазначає, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень не впливає та не змінює правового становища позивача. Будь-яких належних та допустимих доказів протилежного позивачем до суду не надано.
З огляду на вказане, враховуючи встановлені обставини справи та чинні положення законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище встановленого судом та не мають визначального значення для вирішення даного спору по суті.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 20 травня 2026 р.