ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 569/9837/22
провадження № 61-17352св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
відповідачка -  ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року у складі судді Ковальова І. М. та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2022 року Акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - АТ «Альфа Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позову заяву обґрунтовано тим, що 04 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 291/08, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 39 600,00 дол. США, зі сплатою 10 % річних, з кінцевим терміном повернення до 02 березня 2018 року. 

17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», що є правонаступником ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк») укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа Банк» право вимоги за кредитними договорами, укладеними ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» з фізичними особами. Згідно з вказаним договором відбулось відступлення права вимоги, зокрема і за договором про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року № 291/08. 

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2014 року у справі № 569/7106/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за договором про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року № 291/08 в загальній сумі 210 333,72 грн та судові витрати у справі.

Банк вказував, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року № 291/08, не виконує рішення суду. 

З огляду на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за період з 01 квітня 2014 року до 02 червня 2022 року, розраховану на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року № 291/08, в розмірі 900 914,10 грн станом на 02 червня 2022 року, з яких: 393 020,29 грн - сума заборгованості за ставкою 25 % на кредитну заборгованість по тілу кредиту; 17,56 грн - сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість за відсотками; 456,24 грн - сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість за пенею; 502 276,26 грн - сума заборгованості за інфляційними витратами на тіло кредиту; 472,60 грн - сума заборгованості за інфляційними витратами за відсотками; 4 671,16 грн - сума заборгованості за інфляційними витратами за пенею. 

Також позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь понесені судові витрати у справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 13 513,71 грн.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2023 року до участі у цій справі залучено правонаступника АТ «Альфа Банк» - Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року у задоволенні позову АТ «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами ані факт існування заборгованості у заявленому розмірі, ані факт отримання відповідачем кредитних коштів.

Суд першої інстанції зазначив, що на підтвердження своїх вимог Банк надав лише розрахунок заборгованості, який не є первинним бухгалтерським документом у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому сам по собі не може підтверджувати ні видачу кредиту, ні розмір заборгованості. Виписки з рахунків, касові документи та інші первинні документи, які б підтверджували надання кредиту, рух коштів і розмір непогашеного боргу, позивачем подані не були.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що розрахунок вимог за статтею 625 ЦК України здійснено Банком з порушенням правил застосування позовної давності. Оскільки вимоги про стягнення інфляційних втрат та процентів річних за статтею 625 ЦК України обмежуються останніми трьома роками, що передували зверненню до суду, позивач безпідставно здійснив нарахування за період з 01 квітня 2014 року до 02 червня 2022 року, не врахувавши, що право на таке стягнення виникло лише в межах трирічного строку до подання позову. Також Банк здійснив нарахування не на фактичний залишок непогашеної заборгованості, що, на переконання суду, призвело до неправильного визначення розміру заявлених вимог.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що кредитне зобов`язання було визначене в еквіваленті до іноземної валюти (доларів США), а тому інфляційні втрати, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, не підлягають стягненню, оскільки механізм індексації застосовується лише до грошових зобов`язань, визначених у гривні, а знецінення національної валюти компенсується валютним еквівалентом зобов`язання. 

Також суд врахував, що частина поданих позивачем документів, зокрема копія договору відступлення права вимоги та витяг із судового рішення, не були належним чином засвідчені відповідно до вимог процесуального законодавства, а тому не могли бути покладені в основу висновків про доведеність позовних вимог. 

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 рокуапеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишено без задоволення, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно, всебічно і повно встановив обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами, та застосував правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні цього спору. Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У грудні 2024 року АТ «Сенс Банк» із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, від 12 квітня 2023 року у справі № 569/15311/21, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 21 вересня 2022 року у справі № 381/1647/21, від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц, від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц, від 19 жовтня 2020 року у справі № 718/469/20, від 29 липня 2020 року у справі № 308/14267/14-ц, від 22 квітня 2021 року у справі № 712/4821/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права щодо належного дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- безпідставно відмовили у задоволенні позову;

- не врахували, що відповідачем було подано контррозрахунок заборгованості, який фактично є підтвердженням наявності боргу за кредитним договором;

- проігнорували надані банком виписки за особовим рахунком відповідача, які є належними й допустимими доказами, що підтверджують факт видачі кредиту та рух коштів;

- дійшли помилкового висновку про відсутність доказів відступлення права вимоги та видачі кредиту, оскільки не врахували, що ці обставини вже були встановлені заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2014 року у справі № 569/7106/14-ц, яке набрало законної сили;

- не надали належної оцінки умовам кредитного договору, якими чітко передбачено право банку нараховувати проценти за неправомірне користування коштами за підвищеною ставкою - 25 % річних, як міру відповідальності згідно з частиною другою статті 625 ЦК України після ухвалення рішення про дострокове стягнення боргу;

- допустили формальний підхід до розгляду цивільної справи, неповно з`ясували обставини, що мають істотне значення, та фактично ухилилися від вирішення спору по суті;

- не надалиналежної оцінки всім доводам і аргументам заявника тощо.

У березні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ващишина О. В., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Сенс Банк», в якому зазначила про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 

У липні 2025 року на адресу Верховного Суду від адвоката Ващишиної О. В. надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачки ОСОБА_1 .

Також у липні 2025 року АТ «Сенс Банк» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду клопотання, в якому просило суд зупинити провадження у справі №569/9837/22 за касаційною скаргою АТ «Сенс Банк» на постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року та рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_1 . 

У серпні 2025 року Рівненький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду лист, у якому повідомив, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійснопомерла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Рівне, про що складено свідоцтво про смерть від 30 червня 2025 року № НОМЕР_1 .

У травні 2026 року приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковський А. І. із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду листа, яким повідомив, що після смерті ОСОБА_1 заведено спадкову справу № 74982158. Спадкоємцями ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , які звернулись з відповідними заявами про прийняття спадщини є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_3 ,, ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 01 січня 2025 року касаційну скаргу АТ «Сенс Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року передано на розглядсудді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2025 року касаційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано надати докази сплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Сенс Банк» з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Рівненського міського суду Рівненської області матеріали справи № 569/9837/22; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У лютому 2025 року матеріали справи № 569/9837/22 надійшли до Верховного Суду.

Листом судді Верховного Суду від 30 липня 2025 року витребувано у Рівненського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформацію щодо підтвердження дійсності факту смерті  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 29 червня 2025 року.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2025 року № 600/0/226-25 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку з непрацездатністю судді Лідовця Р. А.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2025 року справу № 569/9837/22 за касаційною скаргою АТ «Сенс Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року справу № 569/9837/22 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2025 року у задоволенні клопотання Ващишиної О. В. про закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 відмовлено. Клопотання АТ «Сенс Банк» про зупинення провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_1 задоволено. Провадження у справі № 569/9837/22 за касаційною скаргою АТ «Сенс Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року зупинено до залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_1 .

У квітні 2026 року Верховним Судом надіслано запит до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Круліковського А. І. про надання інформації щодо кола спадкоємців, які звернулись до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 , та осіб, які її фактично прийняли.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2026 року поновлено провадження у справі № 569/9837/22 за касаційною скаргою АТ «Сенс Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року. Залучено правонаступників відповідачки ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до участі у справі за позовом АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою АТ «Сенс Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року.

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріали справи свідчать про те, що 04 березня 2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі Філії «Відділення Промінвестбанку в м. Рівне» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 291/08, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 39 600,00 дол. CШA, що згідно з офіційним курсом Національного банку України на день укладення цього договору, було еквівалентом 199 980,00 грн, зі сплатою 10 % річних, з кінцевим терміном повернення до 02 березня 2018 року.

Також 04 березня 2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії «Відділення Промінвестбанку в м. Рівне» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 293/08, відповідно до якого остання, як поручитель, поручається за виконання ОСОБА_1 обов`язків, які виникли на підставі договору.

17 грудня 2012 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» уклали договір про відступлення прав вимоги.

Згідно з пунктом 2.1 цього договору ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» передає (відступає), а ПАТ «Альфа Банк» приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» грошову винагороду на умовах, визначених таким договором.

Відповідно до пункту 2.2 договору, внаслідок передачі кредитного портфеля за цим договором, новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитним договором та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань, правом на звернення стягнення за зобов`язаннями позичальників на заставлене майно та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. 

Таким чином, внаслідок укладення цього договору відбулася заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 04 березня 2008 року № 291/09, позичальником за яким була ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2014 року у справі № 569/7106/14-ц за позовом ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили 07 листопада 2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа Банк»заборгованість за договором про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року № 291/08 в загальній сумі 210 333,72 грн та судові витрати у справі. 

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування AT «Альфа-Банк» на AT «Сенс Банк».

Звертаючись до суду із позовом, AT «Сенс Банк» вказувало на неналежне виконання відповідачкою  ОСОБА_1  своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року № 291/08, наявність заборгованості та просило стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за період з 01 квітня 2014 року до 02 червня 2022 року, розраховану на підставі частини другої статті 625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання, в розмірі 900 914,10 грн, з яких: 393 020,29 грн - сума заборгованості за ставкою 25 % на кредитну заборгованість по тілу кредиту; 17,56 грн - сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість за відсотками; 456,24 грн - сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість за пенею; 502 276,26 грн - сума заборгованості за інфляційними витратами на тіло кредиту; 472,60 грн - сума заборгованості за інфляційними витратами за відсотками; 4 671,16 грн - сума заборгованості за інфляційними витратами за пенею. Також просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь понесені судові витрати у справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 13 513,71 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. 

Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. 

Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз наявних у справі доказів свідчить про те, що заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2014 року у справі № 569/7106/14-ц, яке набрало законної сили 07 листопада 2014 року, підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальниці ОСОБА_1 перед банком за договором про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року № 291/08 та його порушення. 

Встановлено, що відбулася заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 04 березня 2008 року № 291/09.

Стягнуто з ОСОБА_1 та її поручителя  ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа Банк»заборгованість за договором про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року № 291/08 в загальній сумі 210 333,72 грн та судові витрати у справі (т. 1 а.с. 16, 18).

Отже, з моменту ухвалення цього рішення строк виконання зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року № 291/08 вважаться таким, що настав, а договірні правовідносини перейшли в охоронні. 

Банк витратив право нараховувати визначені договором проценти (за статтею 1048 ЦК України) та неустойку, але набув право на захист інтересів лише через статтю 625 ЦК України.

Натомість у справі, яка переглядаються, АТ «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за період з 01 квітня 2014 року до 02 червня 2022 року, розраховану на підставі частини другої статті 625 ЦК України та пунктів договору про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року № 291/08, в розмірі 900 914,10 грн станом на 02 червня 2022 року, з яких: 393 020,29 грн - сума заборгованості за ставкою 25 % на кредитну заборгованість по тілу кредиту; 17,56 грн - сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість за відсотками; 456,24 грн - сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість за пенею; 502 276,26 грн - сума заборгованості за інфляційними витратами на тіло кредиту; 472,60 грн - сума заборгованості за інфляційними витратами за відсотками; 4 671,16 грн - сума заборгованості за інфляційними витратами за пенею. 

Суди першої та апеляційної інстанції на вказане уваги не звернули, не встановили дійсну дату виникнення права Банку нараховувати заборгованість на підстав статті 625 ЦК України, не визначили розміру заборгованості ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року № 291/08 та помилково виходили із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт отримання відповідачкою кредитних коштівза договором про іпотечний кредит від 04 березня 2008 року № 291/08.

Суди безпідставновважали, що додана до позовної заяви Банку знеособлена копія заочного рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2014 року у справі № 569/7106/14-ц є неналежним і недостовірним доказом у цій справі, оскільки проігнорували, що згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства використовує саме текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень. Обов`язок перевірки дійсності такого офіційно опубліковано судового рішення покладається саме на суд.

Також суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки наявним у матеріалах справи випискам АТ «Сенс Банк» за рахунками відповідачки ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 240-251), як доказу наявності заборгованості. 

Крім того, суди першої та апеляційної інстанції у цій справі не перевірили наявності у Банку взагалі права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу та підстав для стягнення з відповідачів 3 % річних за частиною другої статті 625 ЦК України, з огляду на таке.

Виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).

Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Тобто поза межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.

Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово.

У разі пропуску строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання та відмови суду у поновленні цього строку стягувач з огляду на принцип добросовісності учасників цивільного процесу у користуванні своїми процесуальними правами втрачає право на вжиття щодо боржника заходів, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Також зазначила, що будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача). Крім того, зауважила, що можливі аргументи на користь стягувача про те, що невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності, у цьому випадку не можуть вважатись доречними, оскільки саме надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, буде суперечити принципу правової визначеності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23).

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних, визначене частиною другою статті 625 ЦК України, є акцесорним, додатковим до основного зобов`язанням, тобто залежить від основного, поділяє його долю, нерозривно пов`язане з ним. Відповідно й вимога про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є додатковою до основної вимоги.

Оскільки судове рішення про відмову у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання засвідчує факт остаточної втрати стягувачем права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу, то до основної грошової вимоги, щодо якої вичерпана можливість стягнення у примусовому порядку, не підлягають застосуванню правила частини другої статті 625 ЦК України. Факт неперебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою суду у задоволенні заяви стягувача про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання унеможливлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки зазначена норма застосовується судом виключно за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23).

Тож, вирішуючи питання про стягнення заборгованості на підставі частини другої статті 625 ЦК України, суду необхідно перевірити наявність невиконаного грошового зобов`язання відповідачки перед банком, наявність доказів на підтвердження факту отримання банком виконавчих листів, відкриття виконавчого провадження, відсутність пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання чи його поновлення тощо.

Суди першої та апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернули та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої на підставі частини другої статті 625 ЦК України заборгованості у зв`язку з недоведеністю.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 

Отже, оскільки суди попередніх інстанцій не з`ясували належним чином всіх фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідили та не надали належної правової оцінки всім зібраним у справі доказам, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій з урахуванням обсягу їх повноважень, то відповідно до статті 411 ЦПК України, керуючись принципом процесуальної економії, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду та передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог норм матеріального і процесуального права, проаналізувати всі доводи, заперечення сторін,  ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону. 

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник  	
Судді:	І. Ю. Гулейков  	
	Г. В. Коломієць  	
	Р. А. Лідовець  	
	Ю. В. Черняк