П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року
м. Київ
справа № 990/192/24
провадження № 11-260заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Погрібного С. О.,
судді-доповідача Губської О. А.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Пількова К. М., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., 
за участю:
секретаря судового засідання Рожок В. В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Петренко Ю. В., 
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 травня 2025 року (судді Кашпур О. В., Жук А. В., Мартинюк Н. М., Радишевська О. Р., Уханенко С. А.) у справі № 990/192/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 
1. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), у якому просила: визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24; зобов`язати Комісію повторно провести співбесіду з ОСОБА_1 щодо надання рекомендації для призначення на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області.
2. На обґрунтування позову позивачка стверджує, що 30 квітня 2024 року ВККС провела з нею співбесіду як кандидатом на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області у межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, за результатами якої відповідач відмовив у наданні ОСОБА_1 рекомендації для призначення на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області, що оформлено рішенням ВККС від 30 квітня 2024 року №462/дс-24, з яким вона не погоджується і вважає його протиправним, таким, що порушує її права та інтереси щодо прийняття участі у конкурсі та отримання рекомендації на посаду судді. Оскаржуване рішення, на переконання ОСОБА_1 , прийняте ВККС з порушенням конституційного принципу верховенства права, статей 8, 19 Конституції України, статей 69, 74, 79, 79-5 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», пунктів 1, 3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), є необґрунтованим, прийнятим без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.
3. ОСОБА_1 указує, що під час проведення з нею співбесіди Комісія мала керуватися частиною дев`ятою статті 69 Закону № 1402-VIII, Кодексом суддівської етики, затвердженим XI черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року (далі - Кодекс суддівської етики), Бангалорськими принципами поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схваленими Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23 (далі - Бангалорські принципи поведінки суддів), а в рішенні від 30 квітня 2024 року №462/дс-24 зазначити норми цих актів, яким не відповідає ОСОБА_1 і які стали підставою для існування обґрунтованого сумніву у відповідності її критеріям доброчесності та професійної етики, що стало наслідком відмови відповідача у наданні позивачу відповідної рекомендації. Проте ВККС цього зроблено не було, а викладені в оскаржуваному рішенні мотиви та висновки по суті є формальним цитуванням Бангалорських принципів поведінки суддів і Кодексу суддівської етики, в рішенні від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24 не наведено жодного нормативного обґрунтування зроблених Комісією висновків стосовно позивача. Оскаржуване рішення також не обґрунтовано частиною дев`ятою статті 69 Закону № 1402-VIII, на відповідність вимогам якої відповідач мав перевірити ОСОБА_1 під час співбесіди, оскільки саме у цій нормі визначено перелік вимог до кандидатів на посаду судді та відповіднсть критеріям доброчесності, а відсутність такого обґрунтування свідчить про те, що ОСОБА_1 відповідає визначеним частиною дев`ятою статті 69 Закону № 1402-VIII критеріям доброчесності та професійної етики, відмова в наданні їй рекомендації на посаду судді викликана винятково суб`єктивними підставами, які не ґрунтуються на чинному законодавстві.
4. Позивач зауважує, що зазначеними у рішенні від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24 підставами для висновку ВККС про існування обґрунтованого сумніву у відповідності ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики слугувало, зокрема, те, що відповідно до частини другої статті 44 Закону України від 06 лютого 2018 року № 2275-VIII «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (далі - Закон № 2275-VIII) для укладення договору позики №29/04-16 від 29 квітня 2016 року (далі - договір № 29/04-16) директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Позитив» (далі - ТОВ «Юридична компанія «Позитив») ОСОБА_1 повинна була уповноважити заступника на здійснення такого правочину, а в договорі відсутні будь-які посилання на рішення загальних зборів або довіреність. Проте такі висновки Комісії, на переконання позивача, не відповідають Конституції та законам України. ОСОБА_1 указує, що 04 квітня 2024 року надала відповідачу письмові пояснення щодо задекларованих доходів, майна та грошових активів і надання ТОВ «Юридична компанія «Позитив» поворотної фінансової допомоги відповідно до договору № 29/04-16, у яких зазначено, що 29 квітня 2016 року згадане товариство надало   ОСОБА_1 поворотну фінансову допомогу згідно із вказаним договором. Платежі з повернення поворотної фінансової допомоги були здійснені своєчасно відповідно до умов договору. 20 березня 2018 року позивач уже надавала до ВККС письмові пояснення з копією договору № 29/04-16, які взято до уваги Комісією, та її рішенням від 07 червня 2018 року № 254/дс-18   ОСОБА_1 визнано такою, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим законом вимогам до кандидата на посаду судді. До того ж у зв`язку з необхідністю надання під час співбесіди додаткових письмових пояснень та документів позивач 14 березня 2024 року звернулася із запитом до ТОВ «Юридична компанія «Позитив», яке 29 березня 2024 року надало відповідь та копії відповідних документів, і, як слідує з наданої відповіді, ТОВ «Юридична компанія «Позитив» протягом 2016 року надало ОСОБА_1 поворотну фінансову допомогу згідно з договором № 29/04-16 на суму 436 995 грн, що було відображено в податковому обліку відповідно до форми № 1ДФ «Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку» за І-ІV квартал 2016 року. Платежі з повернення поворотної фінансової допомоги були здійснені в касу установи своєчасно та в повному обсязі відповідно до умов договору і проведені в бухгалтерському обліку. Відображення повернення поворотної фінансової допомоги в податковому обліку не передбачено, а також статутом не передбачено погодження укладення договору поворотної фінансової допомоги. Окрім того, позивач у письмових поясненнях зазначала, що в електронному кабінеті платника податку ОСОБА_1 є відомості за 2016 рік з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, де відображено також поворотну фінансову допомогу згідно з договором № 29/04-16. Водночас позивачем були надані обґрунтовані пояснення щодо джерел походження коштів і копії відповідних на підтвердження документів щодо задекларованих доходів, майна та грошових активів. Однак у рішенні від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24 відповідач не звернув увагу на пояснення    ОСОБА_1 та відповідність її поведінки вимогам законодавства, а також на те, що на дату укладення договору № 29/04-16 Закон № 2275-VIII, на який посилається Комісія, не набрав чинності, частина друга статті 44 цього Закону набрала чинності 17 червня 2018 року.
5. До того ж під час співбесіди ВККС указано про те, що у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація) за 2022 рік від 16 жовтня 2023 року відсутня інформація про транспортний засіб «SKODA FABIA» та запропоновано ОСОБА_1 надати пояснення, на що вона зазначила, що транспортний засіб «SKODA FABIA» був задекларований. Проте під час співбесіди 30 квітня 2024 року позивачу стало відомо, що інший транспортний засіб «SKODA FABIA», який є її власністю, не задекларований. ОСОБА_1 звертає увагу, що на той період за нею були зареєстровані два аналогічні транспортні засоби «SKODA FABIA», 2013 року випуску та 2014 року випуску. «SKODA FABIA», 2013 року, позивачем була відчужена 10 грудня 2022 року і дохід від продажу цього транспортного засобу відображений у виправленій декларації за 2022 рік від 17 жовтня 2023 року. ОСОБА_1 стало відомо лише під час співбесіди 30 квітня 2024 року про те, що транспортний засіб «SKODA FABIA», 2014 року, не було зазначено у декларації за 2022 рік і виправити цю технічну помилку в неї вже не було можливості. Позивач зауважує, що вона також є учасником конкурсу на заняття вакантних посад суддів апеляційних судів та 28 грудня 2023 року вона у декларації за 2022 рік зазначила правильну інформацію про транспортні засоби «SKODA FABIA», 2013, 2014 років випуску. Повторно 30 квітня 2024 року позивач також підтвердила інформацію про транспортний засіб «SKODA FABIA», 2014 року, в декларації за 2023 рік. ОСОБА_1 звертає увагу, що незазначення автомобіля у деклараціях за 2022 рік від 16 та 17 жовтня 2023 року не викликано її наміром ухилитися від декларування, а пов`язано з тим, що їй про це стало відомо лише 30 квітня 2024 року та вже не було можливості внести зміни до декларації. Водночас сумнівів щодо доходів позивача та джерел походження її майна у Комісії не було. Зазначення у декларації майна, тобто неприховання його, за відсутності сумнівів у доходах та джерелах походження майна, не може слугувати обґрунтованою підставою для висновку щодо недоброчесності та невідповідності професійній етиці кандидата на посаду судді. Відповідач у рішенні від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24 дійшов необґрунтованого висновку про несумлінне виконання позивачем статті 46 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон № 1700-VII), частини дев`ятої статті 69 Закону № 1402-VIII та Кодексу суддівської етики. Цей висновок не можна вважати таким, що прийнятий на підставі Конституції та законів України.
6. Позивач наголошує, що в оскаржуваному рішенні відповідач не виклав належних мотивів його прийняття, не навів нормативного обґрунтування, а зазначив лише загальні фрази, з яких неможливо встановити, якому конкретно критерію доброчесності, передбаченому частиною дев`ятою статті 69 Закону № 1402-VIII та Кодексом суддівської етики, не відповідає ОСОБА_1 . Комісія не врахувала усіх обставин, що мають значення для прийняття об`єктивного рішення, не зазначила в оскаржуваному рішенні причини неврахування пояснень позивача. Рішення від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24 прийнято відповідачем за відсутності чітких та зрозумілих процедур, за відсутністю механізму запобігання свавіллю, що призвело до застосування Комісією різних критеріїв і підходів до кандидатів на посаду судді під час співбесід. Оскаржуване рішення, на переконання позивача, прийнято ВККС з порушенням конституційного принципу верховенства права, принципів юридичної визначеності, належного урядування, легітимних очікувань та принципу in dubio pro tributario (пріоритет із найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
7. Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення ВККС від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24, яким відмовлено у внесенні рекомендації Вищій раді правосуддя про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області. Зобов`язано ВККС повторно провести співбесіду з ОСОБА_1 , переможцем конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, щодо надання рекомендації для призначення на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області.
8. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що рішення ВККС від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24 не відповідає вимогам частини третьої статті 79-5 Закону № 1402-VIII, а також критеріям обґрунтованості, визначеним статтею 2 КАС України. Оскаржуване рішення Комісії є передчасним, належно необґрунтованим / невмотивованим, що є підставою для визнання його протиправним і скасування.
9. Суд зазначив, що зі змісту оскаржуваного рішення чітко не визначається, якому критерію професійної етики та якому критерію доброчесності, означеному в Законі №1402-VIII, на думку ВККС, не відповідає ОСОБА_1 . Комісія не мотивувала, якому саме із указаних у частині дев`ятій статті 69 Закону № 1402-VIII складових (показників) критерію доброчесності не відповідає поведінка позивача.
10. Колегія суддів констатувала, що Комісія у пунктах 39, 40 оскаржуваного рішення указала, що при вирішенні питання щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності було враховано викладене в пунктах 25-38 оскаржуваного рішення, і, на переконання Комісії, вказана обставина може викликати у стороннього спостерігача обґрунтовані сумніви щодо зазначеної кандидатом вартості будинку. Однак, як випливає зі змісту рішення від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24, Комісія у цьому рішенні не встановила фактів та обставин стосовно зазначених ОСОБА_1 у декларації відомостей щодо вартості будинку. Жодного мотивування та обґрунтування щодо зазначеної кандидатом вартості будинку оскаржуване рішення ВККС не містить.
11. До того ж суд зазначив, що з оскаржуваного рішення неможливо прослідкувати, яким саме чином обставини, зазначені Комісією у пунктах 25-38 цього рішення (зокрема, обставини невідображення ОСОБА_1 у деклараціях за 2022 рік від 16 та 17 жовтня 2023 року автомобіля «SKODA FABIA», 2014 року випуску, зареєстрованого нею 26 серпня 2022 року, а також отримання позивачем позики від ТОВ «Юридична компанія «Позитив» за договором № 29/04-16 від 29 квітня 2016 року), пов`язані з набуттям ОСОБА_1 29 січня 2020 року (відповідно до відомостей її декларацій) права власності на житловий будинок, що, за висновками ВККС, може викликати обґрунтовані сумніви щодо зазначеної кандидатом вартості будинку.
12. Також суд указав, що допущенна ВККС у пункті 40 оскаржуваного рішення помилка, як вказав у судовому засіданні представник Комісії, впливає на зміст цього рішення та не може вважатися опискою, яку Комісія може виправити самостійно.
13. Окрім того, суд у рішенні від 20 травня 2025 року указав, що Комісія в оскаржуваному рішенні урахувала, зокрема, норми частини другої статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю та товариства з додатковою відповідальністю» (пункти 36, 37 оскаржуваного рішення). Однак ВККС не взяла до уваги, що Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (правильна назва) прийнятий 6 лютого 2018 року та набрав чинності 17 червня 2018 року, а договір № 29/04-16 був укладений 29 квітня 2016 року, тобто задовго до набрання чинності вказаним Законом. Тож суд дійшов висновку, що Комісія безпідставно послалася в оскаржуваному рішенні на норми частини другої статті 44 зазначеного Закону та не навела мотивів, як на її переконання, та обставина, що позивач не змогла пояснити отримання нею від ТОВ «Юридична компанія «Позитив» грошових коштів за договором та ненадання позивачем доказів на підтвердження факту отримання нею такої позики свідчать про недоброчесність ОСОБА_1 .
14. Суд зауважив, що в оскаржуваному рішенні Комісія не зазначила про отримані 04 та 30 квітня 2024 року від ОСОБА_1 додаткові письмові пояснення і копії відповідних документів, зокрема щодо надання їй ТОВ «Юридична компанія «Позитив» поворотної фінансової допомоги згідно з договором № 462/дс-24. У цій частині в оскаржуваному рішенні ВККС послалася на договір № 29/04-16 від 29 квітня 2016 року та статут ТОВ «Юридична компанія «Позитив», однак про інші надані ОСОБА_1 документи, які, на її переконання, також мали бути враховані Комісією, у рішенні № 462/дс-24 не зазначила. ВККС належно не обґрунтувала, чому в цій частині пояснення ОСОБА_1 не є переконливі. 
15. Стосовно невідображення кандидатом у декларації за 2022 рік від 16 жовтня 2023 року інформації про транспортний засіб «SKODA FABIA», 2014 року випуску, загальною вартістю 179199,50 грн, зареєстрований нею 26 серпня 2022 року, суд зазначив, що ця обставина, на переконання позивача, не могла бути підставою для висновку про її недоброчесність, оскільки вказане не викликано наміром кандидата ухилитися від декларування, чого не врахувала ВККС при прийнятті оскаржуваного рішення. Водночас сумнівів щодо доходів позивача та джерел походження її майна у Комісії не було.
16. Також суд указав, що Комісія в оскаржуваному рішенні не навела жодних аргументів, які, на її думку, свідчать про намір ОСОБА_1 приховати відомості щодо її рухомого майна або ж намагання зазначити недостовірні відомості в цій частині.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
17. ВККС не погодилася з таким судовим рішенням та подала апеляційну скаргу, у якій просить це рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.
18. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо підстав скасування рішення суду першої інстанції мотивує тим, що воно не відповідає вимогам КАС України щодо законності й обґрунтованості його ухвалення, повноти та об`єктивності аналізу фактичних обставин і зібраних у справі доказів. На думку відповідача, висновки суду свідчать про неповне з`ясування обставин, які мають значення для вирішення справи, та про суб`єктивну вибірковість застосування і неправильне тлумачення судом положень закону та нормативних актів, прийнятих Комісією на основі положень закону, адже Комісія прийняла оскаржуване рішення саме відповідно до його вимог.
19. На обґрунтування своєї позиції скаржник зазначає, що під час проведення співбесіди Комісія дотрималась принципу рівності умов щодо надання позивачу розумної можливості доповнювати, спростовувати чи уточнювати дані, що містяться у досьє кандидата на посаду судді, надавати усні та письмові пояснення. Заяв та клопотань про оголошення перерви у співбесіді до початку проведення співбесіди та під час її проведення від позивача до Комісії не надходило. Тому проведення співбесіди з ОСОБА_1 згідно з вимогами закону та з визначеними відповідно до нього регламентними процедурами дає підстави для висновку про відсутність з боку Комісії порушення прав та інтересів останньої. Спірне рішення було прийняте відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією України та законами України, а висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи.
20. Скаржник вказав, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, кандидат 26 серпня 2022 року здійснила реєстрацію транспортного засобу «SKODA FABIA», 2014 року випуску, загальною вартістю 179 199,50 грн. Однак у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2022 рік від 16 жовтня 2023 року інформація про вказаний автомобіль не відображена. Під час співбесіди 30 квітня 2024 року кандидат пояснила, що транспортний засіб «SKODA FABIA» не було задекларовано у зв`язку з технічними помилками роботи Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Проте надані кандидатом пояснення є непереконливими з огляду на те, що 17 жовтня 2023 року кандидат подала виправлену декларацію за 2022 рік, але інформації про вказаний автомобіль не вказала.
21. Крім того, відповідач зауважив, що у декларації за 2016 рік у розділі 13 «Фінансові зобов`язання» кандидат зазначила про отримання позики від ТОВ «Юридична компанія «Позитив» у розмірі 503 295,00 грн. Указана позика була отримана кандидатом на підставі договору № 29/04-16. Договір № 29/04-16 був укладений між ТОВ «Юридична компанія «Позитив» в особі заступника директора Чиняєвої О. Н. та ОСОБА_1 як фізичною особою. Згідно із записами у трудовій книжці кандидата станом на дату укладення договору № 29/04-16 ОСОБА_1 обіймала посаду директора ТОВ «Юридична компанія «Позитив». Відповідно до пункту 7.1 розділу 7 статуту ТОВ «Юридична компанія «Позитив» (далі - статут) управління товариством здійснюють загальні збори учасників товариства, директор товариства. Пунктом 7.6 розділу 7 Статуту передбачено, що рішення про внесення змін до Статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить 50 % і більше майна товариства, та про ліквідацію товариства приймається більшістю не менше як 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом. Згідно з пунктом 5.1 розділу 5 Статуту статутний капітал товариства становить 100 000,00 грн. Положеннями частин першої, другої статті 97 Цивільного кодексу України передбачено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене для укладення Договору директор ТОВ «Юридична компанія «Позитив» повинен був уповноважити заступника на здійснення такого правочину. У договорі № 29/04-16 відсутні будь-які посилання на рішення загальних зборів або довіреність. Під час співбесіди кандидат не змогла пояснити, в якій саме формі вона отримала від ТОВ «Юридична компанія «Позитив» грошові кошти за договором № 29/04-16 та надати докази на підтвердження факту отримання нею такої позики.
22. З огляду на викладене скаржник зауважив, що, оцінивши пояснення ОСОБА_1 , надані під час співбесіди, врахувавши зазначені вище обставини, Комісія дійшла висновку про те, що факти недекларування транспортного засобу та укладення договору позики під час перебування на посаді директора за відсутності належних доказів наявності повноважень у представника товариства на вчинення вказаного правочину у своїй сукупності викликають обґрунтований сумнів у відповідності ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, що, відповідно до положень статті 79-5 Закону № 1402-VIIIє підставою для відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді. Під час проведення співбесіди позивачем вказаний сумнів спростовано не було.
23. На обґрунтування своєї позиції скаржник зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосував норму матеріального права, а саме частину третю статті 79-5 Закону № 1402-VIII, оскільки здійснив хибне тлумачення дискреційних повноважень Комісії в межах спірних правовідносин, висновки суду фактично звужують дискреційні повноваження Комісії в межах співбесіди з переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади судді, оскільки помилково тлумачать стандарт доказування «обґрунтований сумнів», який застосовується Комісією, суд допустив переоцінку обставин, викладених у рішенні Комісії від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24, що є підставою для скасування судового рішення (частини перша, друга статті 317 КАС України).
24. Скаржник зауважив, що судовий розгляд справи мав своїм фактичним наслідком перебирання судом на себе функцій суб`єкта владних повноважень, що не відповідає запровадженим статтями 6, 8 Конституції України принципам розподілу державної влади та верховенства права.
25. Вказує, що члени Комісії, оцінюючи певні обставини щодо позивача як кандидата, який брав участь у конкурсі на зайняття посади судді, визначалися щодо їх відповідності кандидатів суспільним уявленням про доброчесність на власний розсуд. Інших засад щодо оцінки життєвих обставин позивача на відповідність критерію доброчесної поведінки, відмінних від власного розсуду членів Комісії як визначеного Законом № 1402-VIII органу, який проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді, чинним законодавством не встановлено. Водночас, ураховуючи викладений вище висновок щодо виключної компетенції Комісії щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу, переоцінка судом зазначених фактів знаходиться поза межами судового контролю правомірності рішення Комісії.
26. Відповідач підкреслив, що фактичні обставини справи і зібрані докази свідчать про те, що Комісія при здійсненні своїх повноважень не вийшла за межі своєї компетенції і при реалізації дискреційних повноважень дотрималася вимог до діяльності суб`єктів владних повноважень, закріплених у частині другій статті 2 КАС України. Всупереч правовому регламентуванню спірних правовідносин суд у цьому випадку вийшов за межі повноважень і втрутився в адміністративний розсуд відповідача щодо проведення співбесіди з переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади судді.
27. Скаржник наполягає, що спірне рішення містить посилання та мотиви його ухвалення, обґрунтування підстав, за наявності яких у Комісії виник обґрунтований сумнів у відповідності позивача критеріям доброчесності та професійної етики, з яких Комісія дійшла висновків про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
28. Стверджує, що із запитань членів Комісії, які були поставлені ОСОБА_1 , її відповідей під час засідання, які відображені в рішенні, дослідивши матеріали досьє кандидата на посаду судді та надані пояснення, Комісія дійшла висновку, що позивач не змогла спростувати обґрунтованих сумнівів щодо відповідності критерію доброчесності та професійної етики.
29. З огляду на викладене Комісія просить скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 травня 2025 року та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.
Позиція учасників справи
30. У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначила, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення та просить залишити апеляційну скаргу ВККС без задоволення.
Рух апеляційної скарги
31. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 25 червня 2025 року відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 09 липня 2025 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження на 11 вересня 2025 року.
32. Ухвалою від 11 вересня 2025 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін на 12 годину 00 хвилин 20 листопада 2025 року.
33. 20 листопада 2025 року розгляд справи відкладено на 05 березня 2026 року. 
34. Ухвалою від 05 березня 2026 року Велика Палата Верховного Суду задовольнила заяву про самовідвід судді Великої Палати Верховного Суду Мартинюк Н. М. від участі у розгляді справи № 990/192/24.
35. 05 березня 2026 року Велика Палата Верховного Суду оголосила перерву в судовому засіданні. Датою наступного судового засідання визначила 14 травня 2026 року. 
Установлені судом першої інстанції обставини справи
36. Рішенням ВККС від 03 квітня 2017 року № 28/зп-17 оголошено добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду (далі - добір).
37. 19 травня 2017 року до Комісії надійшла заява  ОСОБА_1 про допуск її до участі у доборі з пакетом документів, за результатами дослідження яких Комісія рішенням від 25 вересня 2017 року № 75/дс-17 допустила позивача до участі у доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду з особливостями, визначеними пунктом 29 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, без складення відбіркового іспиту та проходження спеціальної підготовки.
38. Комісія провела спеціальну перевірку кандидата на посаду судді місцевого суду  ОСОБА_1 .
39. НАЗК повідомило ВККС про встановлення розбіжностей у декларації за 2016 рік, поданій  ОСОБА_1 як кандидатом на посаду судді.
40. На пропозицію Комісії ОСОБА_1. надала письмові пояснення щодо наявних у декларації розбіжностей, які ВККС взяла до уваги.
41. Рішенням від 07 червня 2018 року № 254/дс-18 Комісія визнала  ОСОБА_1 такою, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим законом вимогам до кандидата на посаду судді.
42. Рішенням від 08 жовтня 2018 року № 220/зп-18 Комісія призначила кваліфікаційний іспит у межах процедури добору та визначила черговість етапів його проведення.
43. Рішенням від 19 квітня 2019 року № 54/зп-19 ВККС затвердила декодовані результати складеного кандидатами письмового анонімного тестування під час кваліфікаційного іспиту та зарахувала до резерву на заміщення вакантних посад суддів місцевого загального суду, зокрема,  ОСОБА_1 .
44. Рішенням від 01 серпня 2023 року № 45/зп-23 Комісія затвердила резерв кандидатів на заміщення вакантних посад суддів місцевого загального суду, згідно з яким  ОСОБА_1 у рейтингу кандидатів на посаду судді місцевого загального суду посіла 252 місце.
45. Рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 ВККС оголосила конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів.
46. 18 жовтня 2023 року до ВККС надійшла заява  ОСОБА_1 про допуск її до участі в оголошеному конкурсі як особи, яка відповідає вимогам статті 69 Закону № 1402-VIII, перебуває у резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади, з документами згідно із визначеним Комісією переліком.
47. Рішенням від 01 грудня 2023 року № 10/дс-23 ВККС допустила до участі в конкурсі на заміщення вакантних посад суддів у місцевих судах кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів, зокрема й  ОСОБА_1 .
48. Рішенням від 19 грудня 2023 року № 177/зп-23 Комісія затвердила та оприлюднила на своєму офіційному вебсайті рейтинг учасників конкурсу на посади суддів місцевих загальних судів у межах конкурсу, оголошеного її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23. Цим рішенням, зокрема, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області, в якому ОСОБА_1 зайняла переможне місце.
49. 12 березня та 30 квітня 2024 року ВККС провела співбесіду з  ОСОБА_1 , переможцем конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, за результатами якої ухвалила рішення від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24, яким відмовила у внесенні рекомендації Вищій раді правосуддя (далі - ВРП) про призначення  ОСОБА_1 на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області.
50. Не погоджуючись із таким рішенням ВККС,  ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
51. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
52. Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
53. За правилами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
54. Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
55. Згідно із частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу.
56. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
57. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників (частина перша статті 78 КАС України).
58. Відповідно до частини третьої статті 127 Конституції України на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою. Законом можуть бути передбачені додаткові вимоги для призначення на посаду судді.
59. На підставі частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
60. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII.
61. За правилами, визначеними частиною першою статті 69 Закону № 1402-VIII, на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови.
62. За змістом частини дев`ятої статті 69 Закону № 1402-VIII кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
63. У частині першій статті 92 Закону №1402-VIII визначено, що ВККС є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.
64. Повноваження ВККС визначені, зокрема, статтею 93 цього Закону, серед яких проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі організація проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймання кваліфікаційного іспиту; внесення до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
65. Відповідно до частини першої статті 70 Закону № 1402-VIII добір та призначення на посаду судді здійснюється в порядку, визначеному цим Законом, та включає такі стадії: 1) рішення ВККС про оголошення добору кандидатів на посаду судді з урахуванням прогнозованої кількості вакантних посад суддів; 2) розміщення ВККС на своєму офіційному вебсайті оголошення про проведення добору кандидатів на посаду судді. В оголошенні має бути зазначено кінцевий термін подання документів до ВККС, що не може бути меншим ніж 30 днів із дати розміщення оголошення, а також прогнозована кількість вакантних посад суддів на наступний рік; 3) подання особами, які виявили намір стати суддею, до ВККС відповідної заяви та документів, визначених статтею 71 цього Закону; 4) здійснення ВККС перевірки відповідності осіб, які звернулися із заявою для участі в доборі, установленим цим Законом вимогам до кандидата на посаду судді на основі поданих документів; 5) допуск ВККС осіб, які за результатами перевірки на час звернення відповідають установленим цим Законом вимогам до кандидата на посаду судді, до участі у доборі та складенні відбіркового іспиту; 6) складення особою, допущеною до участі у доборі, відбіркового іспиту; 7) встановлення ВККС результатів відбіркового іспиту та їх оприлюднення на офіційному вебсайті ВККС; 8) проведення стосовно осіб, які успішно склали відбірковий іспит, спеціальної перевірки в порядку, визначеному законодавством про запобігання корупції, з урахуванням особливостей, визначених статтею 74 цього Закону; 9) проходження кандидатами, які успішно склали відбірковий іспит та пройшли спеціальну перевірку, спеціальної підготовки; отримання свідоцтва про проходження спеціальної підготовки; 10) складення кандидатами, які пройшли спеціальну підготовку, кваліфікаційного іспиту та встановлення його результатів; 11) зарахування ВККС кандидатів на посаду судді за результатами кваліфікаційного іспиту до резерву на заміщення вакантних посад судді, визначення їх рейтингу, оприлюднення списку кандидатів на посаду судді, включених до резерву та рейтингового списку, на офіційному вебсайті ВККС; 12) оголошення ВККС відповідно до кількості вакантних посад судді у місцевих судах конкурсу на заміщення таких посад; 13) проведення ВККС конкурсу на заміщення вакантної посади судді на основі рейтингу кандидатів, які взяли участь у такому конкурсі, та внесення рекомендації ВРП щодо призначення кандидата на посаду судді; 14) розгляд ВРП рекомендації ВККС та ухвалення рішення щодо кандидата на посаду судді; 15) видання указу Президента України про призначення на посаду судді - у разі внесення ВРП подання про призначення судді на посаду.
66. Законом України від 09 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-IX), який набрав чинності 30 грудня 2023 року, внесено зміни до Закону № 1402-VIII, зокрема викладено в новій редакції розділ IV «Порядок зайняття посади судді» та доповнено пунктами 57-61 розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення».
67. За змістом абзацу першого пункту 58 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII Комісія завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошений її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом № 3511-IX.
68. Відповідно до частини першої статті 79-2 Закону № 1402-VIII ВККС проводить конкурс на зайняття вакантних посад: суддів місцевого суду - на основі рейтингу кандидатів на посаду судді та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду відповідно до статті 82 цього Закону.
69. Частинами першою та другою статті 79-5 Закону № 1402-VIII передбачено, що після визначення переможця конкурсу ВККС на своєму засіданні проводить з ним співбесіду.
70. За результатами співбесіди ВККС ухвалює рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
71. Відповідно до частини третьої статті 79-5 Закону № 1402-VIII ВККС може відмовити в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді виключно у разі наявності у неї обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.
72. Згідно із частиною шостою статті 79-5 Закону № 1402-VIII за результатами конкурсу ВККС надсилає до ВРП відповідно до кількості вакантних посад суддів рекомендації про призначення кандидатів суддями.
73. Після набрання чинності Законом № 3511-IX ВККС визнала за необхідне узгодити із чинним законодавством Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, затверджене її рішенням від 02 листопада 2016 року № 141/зп-16 (далі - Положення № 141/зп-16), а тому рішенням від 29 лютого 2024 року № 72/зп-24 виклала це Положення у новій редакції, у якій серед іншого визначила відповідний порядок проведення співбесіди з переможцем конкурсу, її етапи і коло питань для обговорення. У попередній редакції зазначене Положення таких правил не містило.
74. Так, за змістом пунктів 8.4-8.12 Положення № 141/зп-16 (тут і далі - в редакції рішення ВККС від 29 лютого 2024 року № 72/зп-24) під час співбесіди обговорюються дані щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності та професійної етики та пов`язана з цим інформація (пункт 8.4).
75. Співбесіда складається з таких етапів: оголошення доповіді членом Комісії; надання кандидату можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; послідовне обговорення з кандидатом даних щодо його відповідності критеріям доброчесності та професійної етики та пов`язаної з цим інформації (пункт 8.5).
76. Під час обговорення доповідач і члени Комісії ставлять кандидату запитання, на які він надає відповіді і пояснення (пункт 8.6).
77. Співбесіди із переможцями конкурсу фіксуються за допомогою технічних засобів та можуть проводитися у режимі прямої відеотрансляції (пункт 8.7)
78.  Кандидат на посаду судді до проведення співбесіди має право: знайомитися з матеріалами досьє; надавати документи (завірені копії документів) чи іншу інформацію, яка доповнює, спростовує чи уточнює дані, що містяться у досьє; надавати свої пояснення, зокрема у письмовому вигляді (пункт 8.8).
79. Письмові пояснення подаються кандидатом не пізніше ніж за один робочий день до дати проведення співбесіди. Усні пояснення надаються кандидатом під час співбесіди (пункт 8.9).
80. Члени Комісії мають право ставити кандидату запитання щодо оголошених під час доповіді відомостей, самостійно знайомитися з досьє, ставити запитання доповідачу, порушувати перед Комісією питання, які виникли під час ознайомлення з досьє (пункт 8.10).
81. У разі необхідності під час співбесіди може бути оголошено перерву (пункт 8.11).
82. Згідно з пунктом 8.12 Положення № 141/зп-16 за результатами співбесіди Комісія ухвалює: рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).
83. Рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді ухвалюється Комісією за наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики (абзац перший пункту 8.13 Положення № 141/зп-16).
84. Пункт 8.13 Положення № 141/зп-16 кореспондує частині третій статті 79-5 Закону № 1402-VIII, якою визначено, що ВККС ухвалює вмотивоване рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді у разі наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики. У такому разі переможцем конкурсу визначається наступний у рейтингу кандидат.
85. Відповідно до частини сьомої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.
86. При цьому пунктом 48 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII визначено, що рішення ВККС оскаржуються відповідно до статті 88 цього Закону.
87. Так, частиною другою статті 88 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.
88. Згідно із частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
89. Велика Палата Верховного Суду не встановила обставин чи підстав для скасування спірного рішення, визначених пунктами 1-3 статті 88 Закону № 1402-VIII.
90. Водночас Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо.
91. При цьому, якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.
92. У свою чергу, ВККС є уповноваженим суб`єктом з питань проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді та прийняття рішення за його результатами, тобто є суб`єктом владних повноважень, на дії якого поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України.
93. Оцінюючи спірне рішення в аспекті його відповідності частині третій статті 79-5 Закону № 1402-VIII, Велика Палата Верховного Суду виходить з такого.
94. Предметом спору є рішення Комісії від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24, яким відмовлено позивачу в наданні рекомендації для призначення на посаду судді Миколаївського районного суду Одеської області.
95. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що відповідно до частин другої та третьої статті 79-5 Закону № 1402-VIII ВККС може відмовити в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді виключно у разі наявності у неї обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.
96. Велика Палата Верховного Суду (як і в інших справах з такими самими предметом і підставами позову) підтверджує, що повноваження Комісії стосовно оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою.
97. Жоден суб`єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися у здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
98. Варто зауважити, що Закон № 1402-VIII не визначає переліку обставин у професійній діяльності та особистому житті кандидата на посаду судді, які можуть зумовити виникнення у ВККС обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики, а отже, стати підставою для відмови ВККС надати рекомендацію про призначення цього кандидата на посаду судді.
99. Водночас у спірних правовідносинах слід ураховувати, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.
100. У Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 [(справа № 1-123/2018 (4892/17)] Конституційний Суд України зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
101. Згідно з Рекомендацією № R(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
102. Європейська Комісія «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) схвалила Доповідь «Верховенство права» (далі - Доповідь), у якій до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
103. У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
104. Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді зазначено про те, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним з поняттям верховенства права.
105. Виходячи з практики ЄСПЛ за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки», від 22 листопада 1995 року у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства», від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру», від 2 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії»).
106. Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції ВККС у конкурсній процедурі добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, зокрема і прийняття рішення за результатами проведення співбесіди з кандидатами, які посіли переможні позиції за рейтингом до відповідного суду, не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду Комісією питання про надання чи відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, як і прийняте за результатом цього процесу рішення, мають бути зрозумілим як кандидатам на посаду судді, питання про рекомендування яких на посаду судді розглядалося ВККС, так і незалежному сторонньому спостерігачу.
107. Обсяг і ступінь мотивації рішення залежать від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку мають показувати, приміром, що доводи / пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги, і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалася ВККС, коли оцінювала відповідність цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.
108. При цьому частиною третьою статті 79-5 та частиною п`ятою статті 101 Закону № 1402-VIII прямо передбачено обов`язок ВККС вмотивувати рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
109. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що вмотивованість рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
110. Слід також зазначити, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах, зокрема у Законі № 1402-VIII. Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваного рішення ВККС не є втручанням у її дискреційні повноваження.
111. Отже, Велика Палата Верховного Суду має перевірити викладені в спірному рішенні висновки ВККС на предмет їхньої об`єктивності та обґрунтованості, оскільки це є ключовим питанням правового спору в розглядуваній справі в межах апеляційної скарги.
112. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень, зокрема, за критеріями обґрунтованості, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
113. При цьому вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
114. Отже, визначальним критерієм правомірності рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді в аспекті його відповідності частині третій статті 79-5 Закону № 1402-VIII є встановлення Комісією обставин, які стали підставою для відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, та мотивів, з яких ВККС дійшла відповідних висновків.
115. Тобто у процедурі розгляду Комісією питання про надання чи відмову у наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді негативне рішення має містити не лише посилання на визначені законом підстави відмови у наданні рекомендації, а й мотиви, з яких ВККС дійшла висновку про наявність обставин, з якими пов`язується обґрунтований сумнів щодо відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності чи професійної етики.
116. Велика Палата Верховного Суду не заперечує, що ВККС відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких підстав і, керуючись власною оцінкою цих підстав, вправі засумніватися у відповідності кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можлива рекомендація цього кандидата для призначення на посаду судді.
117. Проте нормативне визначення підстав оскарження рішення ВККС щодо кандидата на посаду судді у зв`язку з тим, що рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків, означає, що підстави відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді не повинні бути формальними, номінальними чи декларативними.
118. У цьому аспекті варто зауважити, що критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому.
119. При цьому доброчесність як вимога до судді (кандидата на посаду судді) запроваджена в українське законодавство Законом № 1401-VIII, однак законами України не визначено змісту цього поняття, як і показників (індикаторів) для оцінки ВККС відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності.
120. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду враховує, що доброчесністю, як цей термін визначено в Сучасному словнику з етики, є позитивна моральна якість, зумовлена свідомістю і волею людини, яка є узагальненою стійкою характеристикою людини, її способу життя, вчинків; якість, що характеризує готовність і здатність особистості свідомо і неухильно орієнтуватись у своїй діяльності та поведінці на принципи добра і справедливості.
121. У преамбулі Бангалорських принципів ідеться про те, що ці принципи мають на меті встановлення стандартів етичної поведінки суддів, серед іншого з уваги на те, що довіра суспільства до судової системи, а також до авторитету судової системи в питаннях моралі, чесності та непідкупності судових органів посідає першочергове місце в сучасному демократичному суспільстві.
122. Так, одним зі схвалених є принцип, згідно з яким дотримання етичних норм, демонстрація дотримання етичних норм є невід`ємною частиною діяльності суддів.
123. Щодо добору і підвищення по службі суддів у пункті 44 Рекомендації CM/Rec(2010)12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки зазначено, що рішення, які стосуються добору та підвищення суддів по службі, мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях, які попередньо визначені законом чи компетентними органами влади. Прийняття таких рішень має базуватися на заслугах з урахуванням кваліфікації, вмінь та потенціалу, необхідних для вирішення справ при застосуванні закону, зберігаючи повагу до людської гідності.
124. Авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
125. Отже, Велика Палата Верховного Суду має з`ясувати, чи існували в розумінні положень частини третьої статті 79-5 Закону № 1402-VIII обставини, які давали ВККС підстави для висновку про відмову в наданні рекомендації про призначення позивача на посаду судді.
126. У цьому контексті варто нагадати, що частина дев`ята статті 69 Закону № 1402-VIII встановлює умови визначення відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності, які законодавець пов`язує з наявністю / відсутністю обґрунтованих сумнівів у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
127. Відтак наявність у Комісії обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата на посаду судді критеріям доброчесності чи професійної етики згідно із частиною третьою статті 79-5 Закону № 1402-VIII є підставою для прийняття ВККС рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
128. У рішенні від 12 січня 2023 року «Овчаренко та Колос проти України», аналізуючи законність втручання у право на повагу до приватного життя, ЄСПЛ зазначив, що конструкція «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції по суті посилається на національне законодавство та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання його матеріально-правових і процесуальних норм (див. рішення від 5 червня 2014 року у справі «Акопян проти України» (Akopyan v. Ukraine), заява № 12317/06, пункт 109). Якщо було доведено, що втручання не відповідало закону, то зазвичай порушення статті 8 Конвенції встановлюється без визначення того, чи переслідувало втручання «законну мету» або чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві» (див., наприклад, рішення від 19 червня 2007 року у справі «Чорап проти Молдови» (Ciorap v. Moldova), заява № 12066/02, пункт 104, від 22 жовтня 2015 року у справі «Халікова проти Азербайджану» (Khalikova v. Azerbaijan), заява № 42883/11, пункт 128, від 5 листопада 2015 року у справі «Чукаєв проти росії» (Chukayev v. russia), заява № 36814/06, пункт 137, та від 21 березня 2017 року у справі «Поровський проти Польщі» (Porowski v. Poland), заява № 34458/03, пункт 171). До того ж визначення «згідно із законом» стосується якості відповідного закону та вимагає, щоб він був сумісним з принципом верховенства права і доступним для відповідної особи, яка до того ж повинна мати можливість передбачити наслідки його застосування для себе. Таким чином, це визчення, inter alia, передбачає, що формулювання національного законодавства має бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам належну вказівку на обставини та умови, за яких органи державної влади мають право вдаватися до заходів, що зачіпають їхні права за Конвенцією (див. рішення у справі «Фернандез Мартінез проти Іспанії» [ВП] (Fernandez Martinez v. Spain) [GC], заява № 56030/07, пункт 117, ЄСПЛ 2014 (витяги), з подальшими посиланнями). Крім того, законодавство має забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання органів державної влади. У цьому контексті необхідним є існування чітких процесуальних гарантій. Те, які саме гарантії вимагатимуться, принаймні певною мірою залежатиме від характеру та масштабів відповідного втручання (див. згадане рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine), пункт 170, з подальшими посиланнями, пункти 93, 94).
129. Застосовуючи ці підходи ЄСПЛ до спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду висновує, що законодавство, яке врегульовує відносини у процедурі суддівської кар`єри, а відповідно й практика його застосування мають бути достатньо ясними, чіткими та передбачуваними, щоб судді (кандидати на посаду судді) могли розуміти наслідки своїх дій, а також обставини та умови, які можуть бути розтлумачені компетентним органом як підстава для прийняття негативного для них рішення.
130. Не заперечуючи того, що високий статус суддів зумовлює підвищену увагу до них з боку суспільства, а отже, і певні обмеження щодо їх поведінки, зокрема і в особистому житті, які могли б здатися обтяжливими пересічному громадянину, Велика Палата Верховного Суду наполягає, що такі обмеження все ж не можуть бути неосяжними, що несумісно з принципом верховенства права.
131. Якщо певна не заборонена законом поведінка судді (кандидата на посаду судді) може розглядатися компетентними органами, зокрема ВККС, як така, що не відповідає вимогам доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), тоді законом або ж цим органом мають бути сформульовані достатньо чіткі об`єктивні критерії (показники / індикатори) для оцінки відповідності поведінки судді (кандидата на посаду судді) вимогам доброчесності та професійної етики.
132. Схожу правову позицію Велика Палата Верховного Суду вже викладала у постанові від 20 червня 2024 року у справі № 990/2/24 (провадження № 11-88заі24).
133. Проаналізувавши наведене вище правове забезпечення оцінювання доброчесності кандидатів на посаду судді, Велика Палата Верховного Суду вимушена констатувати, що законодавство, яке врегульовує відносини у процедурі добору на посаду судді місцевого суду, у питанні переліку критеріїв доброчесності та індикаторів, що свідчать про їх дотримання / недотримання, якими має керуватися ВККС, не є достатньо чітким і передбачуваним, а отже, не відповідає вимогам щодо «якості закону», як їх розуміє ЄСПЛ.
134. З урахуванням визначеної в частині першій статті 69 Закону № 1402-VIII мету [призначення на посаду судді компетентних та доброчесних кандидатів], можна презюмувати, що обставини, з якими ВККС пов`язує відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, повинні бути об`єктивними, реальними, вагомими (істотними) і негативними настільки, щоб не лише викликати сумнів у відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики. Ці обставини мають оцінюватися також з погляду можливості їх негативного впливу на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
135. При цьому поняття «обґрунтовані сумніви» в адміністративному судочинстві означає, що сумніви повинні бути підкріплені конкретними фактами або доказами, які можуть викликати сумнів у правильності або законності певного рішення, дії чи бездіяльності, а також достовірності наданих (в цьому випадку) кандидатом на посаду судді відповідних пояснень, які Комісія ставить під сумнів. Ці сумніви не можуть бути простою підозрою чи відчуттям членів Комісії, а повинні базуватись на реальних фактах або обставинах, що дозволяють обґрунтовано сумніватися в певних подіях, фактах чи твердженнях.
136. Це означає, що сумніви не можуть бути просто суб`єктивними, вони повинні мати об`єктивну основу (мають підтверджуватися фактичними даними), яка може бути перевірена й оцінена судом.
137. Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду вже викладала у постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 990/139/24 (провадження № 11-204заі24).
138. Як видно зі змісту спірного рішення, ВККС має сумнів щодо відповідності позивача як кандидата на посаду судді критерію доброчесності у зв`язку з тим, що кандидат не відобразила у декларації за 2022 рік від 16 жовтня 2023 року інформацію про транспортний засіб «SKODA FABIA», 2014 року випуску, загальною вартістю 179 199,50 грн, зареєстрований нею 26 серпня 2022 року, що передбачено частиною першою статті 46 Закону № 1700-VIІ. 
139. Окрім того, у рішенні від 30 квітня 2024 року № 462/дс-24 ВККС дійшла висновку про порушення позивачем порядку укладення договору позики № 29/04-16 від 29 квітня 2016 року між ТОВ «Юридична компанія «Позитив» в особі заступника директора ( Чиняєвої О. Н. ) та ОСОБА_1 (як фізичною особою), яка на той період обіймала посаду директора ТОВ «Юридична компанія «Позитив».
140. При цьому Комісія зазначила, що вказані обставини можуть викликати у стороннього спостерігача обґрунтовані сумніви щодо зазначеної кандидатом вартості будинку.
141. Щодо невідображення позивачем у декларації за 2022 рік від 16 та 17 жовтня 2023 року інформації про транспортний засіб «SKODA FABIA», 2014 року випуску, загальною вартістю 179199,50 грн, зареєстрований нею 26 серпня 2022 року, то під час співбесіди 30 квітня 2024 року кандидат пояснила, що транспортний засіб «SKODA FABIA», 2014 року випуску, не було задекларовано у зв`язку з технічними помилками роботи Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. 
142. Позивач також вказала, що на той період за нею були зареєстровані два аналогічні транспортні засоби «SKODA FABIA» 2013 та 2014 року випуску. «SKODA FABIA», 2013 року випуску, позивачем була відчужена 10 грудня 2022 року і дохід від продажу цього транспортного засобу відображений у виправленій декларації за 2022 рік від 17 жовтня 2023 року. Крім того, зазначила, що вона також є учасником конкурсу на заняття вакантних посад суддів апеляційних судів та 28 грудня 2023 року вона у декларації за 2022 рік зазначила правильну інформацію про транспортні засоби «SKODA FABIA», 2013, 2014 років випуску. Повторно 30 квітня 2024 року позивач також підтвердила інформацію про транспортний засіб «SKODA FABIA», 2014 року, в декларації за 2023 рік. 
143. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Комісія в оскаржуваному рішенні не навела належних, достатніх та переконливих мотивів, які б свідчили про умисний характер дій позивача, спрямованих на приховування відомостей щодо належного їй рухомого майна або внесення завідомо недостовірних відомостей до декларації. Сам по собі факт невідображення певного об`єкта декларування, без встановлення обставин, які б свідчили про свідоме та цілеспрямоване приховування інформації, не може автоматично ототожнюватися з недоброчесністю кандидата чи свідчити про невідповідність критеріям професійної етики.
144. Велика Палата Верховного Суду враховує, що позивач під час співбесіди надала послідовні та логічні пояснення щодо причин невідображення транспортного засобу «SKODA FABIA», 2014 року випуску, в декларації за 2022 рік, зокрема послалася на технічні збої в роботі Єдиного державного реєстру декларацій та наявність у неї двох однотипних транспортних засобів однієї марки та моделі різних років випуску. При цьому наведені пояснення Комісією не були спростовані, а в самому рішенні відсутній аналіз того, чому такі пояснення визнаються непереконливими або недостовірними.
145. Суд також бере до уваги, що позивач не вчиняла дій, спрямованих на подальше приховування відповідної інформації, а навпаки - у подальшому відобразила відомості про транспортні засоби у декларації за 2022 рік від 28 грудня 2023 року та підтвердила ці дані у декларації за 2023 рік. 
146. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що під час оцінювання відповідності кандидата критеріям доброчесності та професійної етики Комісія зобов`язана дотримуватися принципів обґрунтованості, пропорційності та індивідуалізації оцінки, а її висновки мають ґрунтуватися не на припущеннях чи формальному констатуванні окремих недоліків у декларуванні, а на встановлених фактичних даних, які у своїй сукупності беззаперечно підтверджують наявність недоброчесної поведінки кандидата.
147. Однак у цій справі Комісія фактично обмежилася констатацією самого факту невідображення транспортного засобу в декларації, не встановивши ані істотності такого порушення в контексті оцінки доброчесності кандидата, ані наявності умислу, ані будь-яких негативних наслідків, які б свідчили про свідоме спотворення позивачем відомостей про свій майновий стан. За таких обставин висновок Комісії про невідповідність позивача критеріям доброчесності не відповідає вимогам вмотивованості та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень.
148. Велика Палата Верховного Суду також виходить із того, що процедура кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді не може перетворюватися на механізм застосування надмірного формалізму, за якого будь-яка неточність чи технічна помилка у декларації, незалежно від її характеру, причин виникнення та подальшої поведінки особи, автоматично призводить до негативного висновку щодо доброчесності кандидата. Такий підхід не відповідає принципу верховенства права та не забезпечує справедливого балансу між публічним інтересом у формуванні доброчесного суддівського корпусу і правом кандидата на об`єктивну та неупереджену процедуру оцінювання.
149. Отже, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції, згідно з яким Комісія в оскаржуваному рішенні не навела жодних аргументів, які, на її думку, свідчать про намір  ОСОБА_1 приховати відомості щодо її рухомого майна або ж намагання зазначити недостовірні відомості в цій частині.
150. Для висновку про помилку чи несумлінність у заповненні декларації видається замало зафіксувати факт незазначення відомостей у декларації, адже також має значення ставлення (поведінка) декларанта до заповнення декларації, яке (яка) мусить мати (має) певний прояв, зміст якого зі спірного рішення не є очевидний.
151. Велика Палата Верховного Суду ще раз наголошує на тому, що обґрунтованість рішення передбачає належну його аргументацію, яка охоплює з`ясування обставин, які мають значення для ухвалення цього рішення. У сукупності це все надає рішенню якості вмотивованого, тобто такого, яке дозволяє з достатньою чіткістю розуміти, чим керувався суб`єкт, що його ухвалив.
152. Із цієї позиції покликання Комісії у спірному рішенні на деякі факти щодо повноти декларування, а також аргументи, які наведені у цьому зв`язку, у своїй сукупності не розкрили обставин, які вказують саме на несумлінне ставлення позивачки до заповнення декларацій, із чим пов`язаний висновок про невідповідність кандидатки критерію доброчесності. Іншими словами, обсяг і зміст висловлених у спірному рішенні тверджень у зіставленні з фактами, які зацікавили Комісію під час співбесіди, недостатні для того, щоби вважати обґрунтованим висновок про невідповідність кандидатури позивачки критерію доброчесності як однієї з умов, з якою пов`язується доступ до посади судді.
153. Щодо висновку ВККС про порушення позивачем порядку укладення договору позики від 29 квітня 2016 року № 29/04-16 між ТОВ «Юридична компанія «Позитив» в особі заступника директора ( Чиняєвої О. Н. ) та ОСОБА_1 (як фізичною особою), яка на той період обіймала посаду директора цього товариства/, та неможливість пояснити, в якій саме формі вона отримала грошові кошти за цим договором, та надати докази на підтвердження факту отримання нею такої позики Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
154. В оскаржуваному рішенні Комісія зазначила, що кандидат задекларувала отримання у 2016 році позики від ТОВ «Юридична компанія «Позитив», водночас на момент укладення договору обіймала посаду директора цього товариства. Комісія висловила сумніви щодо дотримання порядку укладення такого правочину, належного підтвердження повноважень особи, яка діяла від імені товариства, а також фактичного отримання кандидатом грошових коштів за договором позики.
155. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що наведені Комісією обставини самі по собі не свідчать про фіктивність договору позики, незаконність його укладення чи недостовірність відомостей, відображених кандидатом у декларації за 2016 рік. Аналіз оскаржуваного рішення свідчить, що Комісія фактично обмежилась констатацією окремих сумнівів щодо порядку оформлення відповідного правочину та достатності підтверджувальних документів, однак не встановила жодних обставин, які б безпосередньо підтверджували відсутність факту надання позики або умисне внесення кандидатом неправдивих відомостей до декларації.
156. Сам по собі факт укладення договору між товариством та фізичною особою, яка одночасно обіймала посаду директора цього товариства, не є безумовним свідченням неправомірності правочину чи недоброчесності кандидата. Питання дотримання внутрішньокорпоративних процедур юридичної особи, зокрема щодо обсягу повноважень представника товариства або необхідності погодження правочину загальними зборами учасників, належать до сфери корпоративних правовідносин та самі по собі не свідчать про подання кандидатом недостовірних відомостей у декларації, якщо відсутні належні докази недійсності чи удаваності відповідного правочину.
157. Велика Палата Верховного Суду враховує, що Комісія не навела відомостей про те, що договір позики був визнаний недійсним у встановленому законом порядку, що відповідні відомості спростовані податковими, правоохоронними чи іншими компетентними органами або що за результатами перевірки встановлено відсутність фактичного руху коштів. Натомість сумніви Комісії ґрунтуються переважно на припущеннях щодо недостатності документального підтвердження окремих обставин укладення та виконання договору.
158. Суд першої інстанції також доцільно звернув увагу на те, що, констатуючи порушення порядку укладення договору позики № 29/04-16 від 29 квітня 2016 року, Комісія врахувала, зокрема, норми частини другої статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю та товариства з додатковою відповідальністю» (пункти 36, 37 оскаржуваного рішення), однак не взяла до уваги, що цей Закон (правильна назва якого - Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю») прийнятий 06 лютого 2018 року та набрав чинності 17 червня 2018 року, а договір № 29/04-16 був укладений 29 квітня 2016 року, тобто задовго до набрання чинності вказаним Законом.
159. Разом з тим суд першої інстанції слушно зауважив, щоВККС в оскаржуваному рішенні не зазначила про отримані 04 та 30 квітня 2024 року від ОСОБА_1 додаткові письмові пояснення і копії відповідних документів, зокрема щодо надання їй ТОВ «Юридична компанія «Позитив» поворотної фінансової допомоги згідно з договором № 29/04-16. Посилаючись у цій частині рішення на договір № 29/04-16 від 29 квітня 2016 року та положення Статуту ТОВ «Юридична компанія «Позитив», Комісія фактично залишила поза увагою інші документи та пояснення, подані ОСОБА_1 , не навівши жодних мотивів їх відхилення чи причин, з яких такі докази визнані недостатніми або непереконливими. 
160. Крім того, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення Комісії не містить належного мотивування в частині висновків щодо виникнення сумнівів стосовно зазначеної кандидатом вартості житлового будинку.
161. Як убачається зі змісту рішення ВККС, Комісія, посилаючись на обставини, наведені у пунктах 25-38 цього рішення, дійшла висновку про можливість виникнення у стороннього спостерігача обґрунтованих сумнівів щодо вартості будинку, набутого позивачем у 2020 році. Водночас ані фактичних даних, ані правового аналізу, які б безпосередньо стосувалися визначення, перевірки або спростування задекларованої вартості цього нерухомого майна, рішення Комісії не містить.
162. Крім того, з мотивувальної частини рішення неможливо встановити, яким саме чином обставини щодо невідображення у декларації транспортного засобу у 2022 році або укладення договору позики у 2016 році є пов`язані з придбанням житлового будинку у 2020 році та можуть впливати на оцінку достовірності задекларованої вартості цього майна. Наведені Комісією епізоди не об`єднані спільним фактичним чи правовим аналізом.
163. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що рішення суб`єкта владних повноважень має бути достатньо чітким, логічним та послідовним, аби особа могла зрозуміти, які саме обставини стали підставою для негативного висновку та яким чином встановлені факти вплинули на результати оцінювання. Натомість у цій справі мотиви, наведені Комісією, не дають можливості простежити логіку формування її висновків, що свідчить про невідповідність оскаржуваного рішення критеріям обґрунтованості та вмотивованості.
164. Суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив доводи представника Комісії про допущення у пункті 40 оскаржуваного рішення «описки». Як правильно зазначив суд першої інстанції, вказана помилка (помилковий висновок) впливає на зміст цього рішення та не може вважатися опискою, яку Комісія може виправити самостійно.
165. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації кандидату на посаду судді не відповідає критеріям належної обґрунтованості та вмотивованості. ВККС не довела, що зазначені нею у спірному рішенні обставини впливають на здатність  ОСОБА_1 здійснювати правосуддя чесно та неупереджено. Наведені у спірному рішенні висновки фактично ґрунтуються на припущеннях, фрагментарній оцінці окремих обставин та формальному підході до аналізу пояснень і доказів, поданих кандидатом.
166.  Відтак рішення ВККС є необґрунтованим та не містить належних мотивів, які б підтверджували невідповідність кандидата на посаду судді критеріям доброчесності та професійної етики.
167. У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду наголошує, що за правилами частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
168. Тобто в адміністративному процесі (як виняток із загального правила) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень на останнього покладено обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, які були наявні та враховувались на момент прийняття оскаржуваного рішення, вчинення дії або бездіяльності, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.
169. Докази, надані відповідачем, мають бути належним чином досліджені судом із наданням їм відповідної правової оцінки на предмет їх належності і допустимості, повноти та достатності для визнання правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
170. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що зі змісту спірного рішення не зрозуміло, якому саме критерію професійної етики та якому критерію доброчесності, визначеному в Законі № 1402-VIII, на думку ВККС, не відповідає  ОСОБА_1 . Так, ВККС лише вказала, що зазначені обставини свідчать про наявність в неї обґрунтованих сумнівів у відповідності ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності.
171. Наведене у підсумку дає підстави стверджувати, що викладені ВККС у спірному рішенні мотиви щодо невідповідності позивача вимогам доброчесності є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що не дають змоги як позивачу, так і сторонньому спостерігачу зрозуміти, чому наведені обставини Комісія оцінила як такі, що ставлять під сумнів незалежність, чесність, сумлінність позивача, дотримання ним етичних норм, його бездоганну поведінку у професійній діяльності та особистому житті. 
172. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що підставою для відмови кандидату на посаду судді в наданні відповідної рекомендації можуть бути не просто сумніви членів Комісії у доброчесності кандидата, а обґрунтовані сумніви, тобто такі, які ґрунтуються не на припущеннях, а на оцінці фактичних даних, і які спростовували б доводи кандидата або вказували б на їх суперечність або алогічність (беззмістовність).
173. Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірне рішення не відповідає вимогам частини третьої статті 79-5 Закону № 1402-VIII, а також критеріям обґрунтованості, безсторонності та розсудливості, визначеним статтею 2 КАС України, що є підставою для визнання його протиправним і скасування.
174. Підсумовуючи викладене, оцінивши обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів, наведених в апеляційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду висновує, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи повно та всебічно встановив обставини справи, що мають значення для її вирішення, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
175. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
176. На підставі частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
177. Оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, то апеляційна скарга ВККС задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 травня 2025 року у справі № 990/192/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні діїзалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя			С. О. Погрібний 	
Суддя-доповідач О. А. Губська 
Судді:О. О. Банасько  О. В. Білоконь  О. Л. Булейко  І. А. Воробйова  А. А. Ємець  Л. Ю. Кишакевич  В. В. Король  С. І. Кравченко  О. В. Кривенда  К. М. Пільков  Т. Г. Стрелець  О. В. Ступак  І. В. Ткач  О. С. Ткачук  В. Ю. Уркевич