СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року м. Харків Справа № 922/4724/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Демідова П.В., суддя Тарасова І.В.,
за участі секретаря судового засідання Борсук В.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (вх.№527Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 18.02.2026 (рішення ухвалено суддею Байбаком О.І. в приміщенні Господарського суду Харківської області 18.02.2026 о 15:16 год, повне рішення складено 23.02.2026) у справі №922/4724/25 
за позовом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (адреса: 61145, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, 8-9 поверх; код ЄДРПОУ 39792872)
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ» (адреса: 62420, Харківська обл., Харківський р-н, с. Веселе, вул. Сонячна, буд. 4; код ЄДРПОУ 34630924),
третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:  ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; ІПН: НОМЕР_1 )
про припинення права власності на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:
Головне управління Держгеокадастру у Харківській області звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ», в якій просило суд припинити право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.» на земельну ділянку з кадастровим номером 6325184500:02:001:0228 шляхом її конфіскації та продажу на земельних торгах, стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 3028,00 грн на користь Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 18.02.2026 у справі №922/4724/25 в задоволенні позову відмовлено повністю.
Головне управління Держгеокадастру у Харківській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Господарського суду Харківської області від 18.02.2026 у справі №922/4724/25 скасувати, ухвалити нове, яким позов ГУ Держгеокадастру у Харківській області задовольнити в повному обсязі, вирішити питання про стягнення судових витрат з відповідача.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає таке:
- не застосувавши до спірних правовідносин Закон України «Про особисте селянське господарство» суд першої інстанції порушив вимоги ст. 19 Земельного кодексу України, яка прямо визначає, що правовий режим земельної ділянки «для ведення особистого селянського господарства» має визначатися відповідним Законом;
- законом встановлено лише право власників земельних ділянок, призначених для ведення особистого селянського господарства, на передачу у користування юридичним особам України таких ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни їх цільового призначення, але без можливості передання юридичним особам прав власності на ці ділянки;
- враховуючи неможливість набуття відповідачем права власності на земельну ділянку з таким цільовим призначенням, належним та ефективним способом захисту є саме конфіскація земельної ділянки відповідача, набутої у власність із порушенням земельного законодавства, на користь держави, від імені якої та в інтересах якої діє ГУ Держгеокадастру у Харківській області та подальшому продажу на земельних торгах. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (вх.№527Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 18.02.2026 у справі №922/4724/25; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 14.04.2026.
30.03.2026 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення – без змін. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 оголошено у судовому засіданні перерву до 18.05.2026. 
Відповідно до розпорядження Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи та витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2026 у зв`язку з відпусткою судді Мартюхіної Н.О. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Демідова П.В., суддя Тарасова І.В.
У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги. 
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів та вимог апеляційних скарг законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.
12.06.2017 ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Харківській області з заявою, в якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2 (два) га із земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передати йому зазначену земельну ділянку у власність.
16.06.2017 Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області видано наказ від № 11546-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», відповідно до якого надано гр. ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населеного пункту на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області.
13.12.2017 Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області видано наказ № 21326-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області, та передано гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 1,9800 га, в тому числі, багаторічні насадження площею 1,9800 га (кадастровий номер 6325184500:02:001:0228) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківської району Харківської області. 
30.05.2019 у Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325184500:02:001:0228.
27.11.2019 між ОСОБА_2 , який діяв від ОСОБА_1 , та ТОВ «Юридична компанія «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ» складено акт приймання – передачі, відповідно до якого відповідач прийняв внесок до статутного капіталу товариства, нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 1,9800 га, кадастровий номер 6325184500:02:001:0228, що знаходиться на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області №21326-СГ від 13.12.2017. 
23.12.2019 у Державний реєстр речових прав нерухоме майно внесено запис про право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ» (код ЄДРПОУ 34630924) на підставі акту приймання – передачі нерухомого майна від 27.11.2019. 
Таким чином, з 23.12.2019 власником та користувачем вказаної земельної ділянки є ТОВ «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.» (код ЄДРПОУ 34630924). 
Основним видом діяльності ТОВ «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.» є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.
Звертаючись з позовом ГУ Держгеокадастру у Харківській області зазначає, зокрема, що оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 6325184500:02:001:0228 має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яке не змінювалось станом на дату звернення із позовом. ГУ Держгеокадастру у Харківській області вважає, що перебування її у власності ТОВ «Агрофірми «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.» є незаконним та таким, що суперечить вимогам земельного законодавства України, зокрема, ст. 33 Земельного кодексу України та статей 1, 3, 5 Закону України «Про особисте селянське господарство», у зв`язку з чим земельна ділянка підлягає конфіскації в порядку статті 145 Земельного кодексу України.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений ГУ Держгеокадастру у Харківській області позов позбавлений фактичного та правового обґрунтування, тому відмовив у його задоволенні. 
Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке. 
Заявлені ГУ Держгеокадастру у Харківській області позовні вимоги спрямовані не тільки на припинення права власності ТОВ «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.» на спірну земельну ділянку, але і на повернення її у державну власність шляхом конфіскації, тобто зміну режиму власності відповідної земельної ділянки.
При цьому позивач не заперечує, що первісне набуття спірної земельної ділянки ОСОБА_1 відбулось із дотриманням визначеної законодавством процедури.
Водночас, Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області у межах даної справи не заявлено позовних вимог щодо спростування приватизації ОСОБА_1 земельної ділянки, як і не заявлено вимог щодо правочину (акту приймання-передачі нерухомого майна від 27.11.2019) з відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_1 на користь відповідача.
Головне управління Держгеокадастру у Харківській області вважає, що достатньою підставою для подання позову про примусове припинення права власності ТОВ «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.», як юридичної особи, на спірну земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській є наявність у ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» норми щодо вичерпної можливості земельних ділянок особистого селянського господарства бути власністю однієї особи, спільною сумісною власністю подружжя та спільною часткової власністю членів особистого селянського господарства.
Беручи до уваги викладене, а також те, що:
- правочин, опосередкований актом приймання-передачі від 27.11.2019, не є нікчемним у розумінні ст. 215 ЦК України, на нього поширюється презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України);
- у силу приписів пп. «а» ч. 1 ст. 82 ЗК України придбання юридичною особою земельної ділянки у власність на підставі цивільно-правової угоди визначено підставою набуття, тоді як ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлює презумпцію правомірності такого набуття права власності, якщо інше прямо не випливає із закону або необґрунтованість активів у власності не встановлена судом;
- витребування майна без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна можливе лише у разі віндикації такого майна за позовом власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі №204/8017/17), 
колегія суддів вважає, що вирішення спору в межах даної справи залежить від наявності норми закону щодо позбавлення ТОВ «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.» набутого ним права власності на земельну ділянку та виникнення такого права у держави шляхом конфіскації цієї земельної ділянки.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану (ч. 5 ст. 41 Конституції України).
Тобто, ч. 5 ст. 41 Конституції України визначає випадки правомірного припинення права власності через примусове відчуження майна з мотивів суспільної необхідності з відшкодуванням вартості (попереднім або наступним), що є реквізицією у розумінні ст. 353 ЦК України. Однак, реквізиція у даному випадку не застосовна, а тому не може розглядатися як легітимне виключення із загального правила про непорушність права власності.
Згідно з ч. 6 ст. 41 Конституції України конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 354 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.
Згідно зі ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Держава набуває права власності на землю у разі: а) відчуження земельних ділянок у власників з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; б) придбання за договорами купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; в) прийняття спадщини; г) передачі у власність державі земельних ділянок комунальної власності територіальними громадами; ґ) конфіскації земельної ділянки.
Зважаючи на природу спірного майна (земельна ділянка), характер спірних правовідносин, керуючись ст. 9 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що згадуваним у ч. 6 ст. 41 Конституції України законом, який встановлює випадки, обсяги і порядок конфіскації земельної ділянки, є, насамперед, Земельний Кодекс України, а не Закон України «Про особисте селянське господарство».
Отже, колегія суддів вважає помилковим посилання позивача на норми Закону України «Про особисте селянське господарство», оскільки вказаний Закон визначає сутність особистого селянського господарства та його суб`єктів, фактично встановлює обмеження саме для держави щодо безоплатної передачі відповідних земельних ділянок для такої мети у власність (наприклад, юридичним особам), проте не регулює відносини ані щодо набуття права власності на земельну ділянку відповідачем у третьої особи, ані щодо користування нею, а також не встановлює заборон, порушення яких визначено підставою для санкцій у вигляді конфіскації, а також порядку та обсягів такої конфіскації.
З огляду на можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1 Першого протоколу до Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод крізь приписи ЗК України, колегія суддів визначає дотримання критерію «законної підстави», який поряд із критеріями «легітимної мети» та «пропорційності втручання» виступає показником правової обґрунтованості заявлених позовних вимог.
Згідно зі ст. 140 Земельного кодексу України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності.
Серед визначених ст. 140 Земельного кодексу України підстав для припинення права власності на земельну ділянку обраний позивачем спосіб кореспондується із конфіскацією за рішенням суду, що узгоджується з підпунктом «ґ» ч.5 ст.84 Земельного кодексу України.
Вказана норма, яка фактично дублює положення ч. 6 ст. 41 Конституції України лише в частині вказівки на підставу припинення права власності та обов`язковості судового рішення, безпосередньо не визначає підстави, обсяги і порядок самої конфіскації, проте ст. 148 Земельного кодексу України, так само як і Конституція України, що відповідні параметри допустимості конфіскації мають бути встановлені тільки законом. 
Відповідно до ст. 143 Земельного кодексу України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені приписами органів, що здійснюють державний контроль за використанням та охороною земель; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; ґ-1) примусового звернення стягнень на право емфітевзису, суперфіцію за зобов`язаннями особи, яка використовує земельну ділянку на такому праві.
Отже, норма ст. 143 ЗК України встановлює визначеність лише щодо судового порядку конфіскації земельної ділянки, але не визначає ані випадків її застосування (підстав компенсації), ані обсягів.
Згідно зі ст. 145 Земельного кодексу України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. У разі порушення вимог статті 130 цього Кодексу щодо граничної площі земель сільськогосподарського призначення, що можуть перебувати у власності однієї особи, земельні ділянки, площа яких перевищує зазначені граничні розміри, конфіскуються за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.
Позивач наполягає, що підставою для конфіскації є положення статті 145 Земельного кодексу України, які встановлюють обов`язок особи відчужити земельну ділянку, у випадку якщо вона за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, а у випадку порушення такого обов`язку ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.
Проте, статтею 130 Земельного кодексу України (в редакції станом на час звернення з позовом) передбачено, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. За будь-яких умов, у тому числі у разі схвалення на референдумі рішення, визначеного абзацом восьмим цієї частини, забороняється набуття права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення: 1) юридичними особами, учасниками (акціонерами, членами) або кінцевими бенефіціарними власниками яких є особи, які не є громадянами України, - на земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної і комунальної власності, земельні ділянки сільськогосподарського призначення, виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), які розташовані ближче 50 кілометрів від державного кордону України (крім державного кордону України, який проходить по морю); 2) юридичними особами, учасниками (акціонерами, членами) або кінцевими бенефіціарними власниками яких є громадяни держави, визнаної Україною державою-агресором або державою-окупантом; 3) особами, які належать або належали до терористичних організацій; 4) юридичними особами, учасниками (акціонерами, членами) або кінцевими бенефіціарними власниками яких є іноземні держави; 5) юридичними особами, у яких неможливо встановити кінцевого бенефіціарного власника; 6) юридичними особами, кінцеві бенефіціарні власники яких зареєстровані в офшорних зонах, віднесених до переліку офшорних зон, затвердженого Кабінетом Міністрів України; 7) фізичними та юридичними особами, стосовно яких та/або стосовно учасників (акціонерів, членів) або кінцевих бенефіціарних власників яких застосовано спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) відповідно до Закону України «Про санкції» у вигляді заборони на укладення правочинів з набуття у власність земельних ділянок, а також пов`язаними з ними особами; 8) юридичними особами, створеними за законодавством України, що перебувають під контролем фізичних та юридичних осіб, зареєстрованих у державах, включених Міжнародною групою з протидії відмиванню брудних грошей (FATF) до списку держав, що не співпрацюють у сфері протидії відмиванню доходів, одержаних злочинним шляхом.
В свою чергу, позивачем не надано доказів того, що ТОВ «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.» є юридичною особою, якій у відповідності до ст. 130 Земельного кодексу України забороняється набуття права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення.
Щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, колегія суддів зазначає, що норми чинного законодавства розрізняють категорії земель за їх цільовим призначенням та види використання земельної ділянки в межах кожної категорії земель. 
Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.
Згідно зі ст. 20 Земельного кодексу України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення. Віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо: земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу; земельних ділянок приватної власності - їх власниками.
Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу.
Колегія суддів зазначає таке:
- матеріали справи не містять доказів використання відповідачем спірної земельної ділянки у спосіб, що перебуває за межами категорії землі сільськогосподарського призначення;
- зміна категорії та зміна виду використання у межах однієї категорії не можуть ототожнюватися за процедурою здійснення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у п.37 постанови ВП ВС від 01.06.2021 у справі №925/929/19;
- ст.33 Земельного кодексу України в принципі допускає використання земельних ділянок, призначених для ведення особистого селянського господарства, юридичними особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що вочевидь виключає можливість одночасного використання цієї ж земельної ділянки у порядку діяльності відповідною фізичною особою у розумінні ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство».
В свою чергу збереження категорійності спірної земельної ділянки, незважаючи на її набуття відповідачем та відсутність доказів і відомостей щодо завдання шкоди цій земельній ділянці господарською діяльності відповідача унеможливлює «притягування» як легітимних підстав позбавлення права власності посилання на ч.3 ст.13 та ч.6 ст.41 Конституції України.
Станом на момент набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку редакція ст.130 Земельного кодексу України передбачала лише одну кваліфікуючу ознаку для набувачів земель сільськогосподарського призначення (спірна земельна ділянка) - юридичних осіб, а саме: наявність в установчих документах зазначення про ведення сільськогосподарського виробництва, якій відповідач відповідає.
Колегія суддів зазначає, що наявні матеріали справи не дають підстав кваліфікувати здійснене третьою особою ( ОСОБА_1 ) відчуження земельної ділянки за актом приймання-передачі від 27.11.2019 саме як купівлю-продаж, тоді як приписи ст.131 Земельного кодексу України у відповідній редакції щодо інших цивільно-правових угод не встановлювали жодних обмежень щодо набуття права власності для юридичних осіб на земельні ділянки, які до того вже перебували у приватній власності.
Виходячи з принципу «jura novit curia» суд зазначає, що діюча на момент подання позову та ухвалення оскаржуваного рішення редакція ст.130 Земельного кодексу України допускала можливість конфіскації земельної ділянки виключно у разі порушень вимог ч. 1 і 2 цієї статі у відповідній редакції, однак зазначені випадки не охоплювали фактичні обставини в даній справі, тоді як належних підстав для конфіскації у контексті означених приписів за встановленими обставинами не вбачається.
Враховуючи відсутність жодних встановлених Земельним кодексом України заборон для відповідача щодо набуття у власність земельну ділянку приватної форми власності, зокрема, і підстав для конфіскації, визначених ст.145 цього Кодексу, твердження позивача про існування заборони, яке ґрунтується не на прямій і чіткій вказівці закону, а на розширювальному тлумаченні норм, що не встановлюють підстав для конфіскації, є несумісними із приписами п.22 ч.1 ст.92 Конституції України (адже конфіскація за визначенням ст.345 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності за порушення).
Отже, колегія суддів не вбачає дотримання критерію «законної підстави» для втручання у право власності ТОВ «Агрофірма «ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ.» запропонованим ГУ Держгеокадастру у Харківській області способом.
При цьому, позивачем не наведено обставин того, що внаслідок набуття у власність та використання відповідачем спірної земельної ділянки завдано шкоди суспільним інтересам щодо її охороні захищуваних суспільних інтересів.
Встановлена за таких обставин відсутність легітимної мети позбавлення права власності відповідача є самостійною підставою до відмові у позові.
Водночас, навіть якщо вбачати «легітимний інтерес» саме у збережені виду використання спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у межах категорії землі сільськогосподарського призначення, то запропоноване позивачем втручання у право мирного володіння відповідача не може бути визнано пропорційним, оскільки повернення земельної ділянки у державну власність не відновлює можливість третьої особи провадити діяльність щодо особистого селянського господарства з використанням такої ділянки та не відновлює вже використане такою особою права безоплатної приватизації земельної ділянки такого виду призначення.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 ГПК України).
Згідно ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а тому дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 18.02.2026 у справі №922/4724/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 25.05.2026.

Головуючий суддя О.О. Крестьянінов

Суддя П.В. Демідова 

Суддя І.В. Тарасова