ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року 

м. Київ
справа № 620/8523/25
адміністративне провадження № К/990/11869/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єзерова А.А., суддів Кравчука В.М., Стародуба О.П.,
розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.10.2025 (суддя Падій В.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 (колегія суддів у складі: головуючого судді Єгорової Н.М., суддів Сорочка Є.О., Чаку Є.В.) у справі № 620/8523/25 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, Пенсійного фонду України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
I. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
1. У липні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства соціальної політики України (далі - відповідач 1, Мінсоцполітика), Пенсійного фонду України (далі - відповідач 2), в кому просив:
визнати протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики та Пенсійного фонду України щодо ненадання ОСОБА_1 чіткої відповіді на питання поставлені у зверненні до Міністра соціальної політики та Голови правління Пенсійного фонду України від 29.05.2025 та протиправною відмову у виплаті пенсії за минулий час відповідно до рішень судів за період з 01.01.2016 по 31.01.2024;
стягнути з Міністерства соціальної політики та Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну протиправною бездіяльністю, у вигляді грошової заборгованості з виплат за період з 01.01.2016 по 31.01.2024 у розмірі 2655268,02 грн відповідно наданих документів Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.
2. На обґрунтування позову позивач зазначив про те, що відповідачі ухиляються від виконання судових рішень, яким зобов`язано перерахувати розмір його пенсії та виплатити різницю. Позивач зазначає, що відповідачі надають формальні відписки щодо несвоєчасного виконання цих судових рішень. Також позивач зазначає про надмірну затримку виконання судових рішень або взагалі ухиляння відповідачів від їх виконання.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
3. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та одержує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
4. 29.05.2025 позивач звернувся до Міністра соціальної політики України та до Голови правління Пенсійного фонду України з письмовими запитами, у яких попросив надати йому інформацію про загальну суму заборгованості по пенсії пенсіонера ОСОБА_1 на виконання судових рішень за період з 01.01.2016 по 31.03.2019 та з 01.04.2019 по 31.01.2024 та час проведення виплати заборгованості, обчисленої на виконання судових рішень.
5. Міністерство соціальної політики України листом від 11.06.2025 №89/0/197-25 повідомило позивача про те, що відповідно до норм чинного законодавства не є розпорядником запитуваної інформації, оскільки не володіє та не повинно володіти нею, зазначило, що належним розпорядником є Пенсійний фонд України, у зв`язку з чим запит позивача був надісланий до Пенсійного фонду України.
6. Пенсійний фонд України листами від 06.06.2025 №2800-030201-8/37646 та від 18.06.2025 №2800-030201-8/40650 повідомив позивача, що виплата доплати до пенсії за судовими рішеннями здійснюється за рахунок державного бюджету України в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету, черговість виплати за судовими рішеннями формується за датою набрання законної сили, виплата позивачу коштів на виконання судових рішень буде здійснена у межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.
7. Вважаючи протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики та Пенсійного фонду України щодо ненадання чіткої відповіді на питання поставлені у зверненнях від 29.05.2025, а також протиправною відмову у виплаті пенсії за минулий час відповідно рішень судів за період з 01.01.2016 по 31.01.2024 позивач звернувся до суду.
ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
8. Чернігівський окружний адміністративний суд рішенням від 27.10.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026, у задоволенні позову відмовив.
9. Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки Пенсійний фонд України надав інформацію на запит позивача в межах компетенції, з урахуванням дискреційних повноважень територіальних органів Фонду та Пенсійного фонду України, в порядку та у строк, встановлені Законом №2939-VI, а також з урахуванням положень законодавства щодо порядку здійснення пенсійних виплат та фінансування виплат в Пенсійному фонді України.
Також суди зазначили, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.
ІV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ, ЗАПЕРЕЧЕНЬ НА КАСАЦІЙНУ СКАРГУ
10. Позивач з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції не погодився та звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
11. Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на положення пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, яке передбачає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
12. Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення у цій справі не застосували положення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) та не врахували висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 01.12.2020 у справі №465/273/16-а, у якому наведено, що реалізація права на отримання додаткової винагороди передбачає певну послідовність дій та рішень: звернення особи до повноваженого органу; перевірку наявності у неї права на відповідну виплату; розрахунок її розміру; прийняття рішення про призначення пенсії чи соціальної допомоги; проведення виплати. Спір може виникнути на будь-якій стадії правовідносин. Якщо спір виник щодо неправомірної, на думку позивача, відмови у призначенні додаткової винагороди або неправильного визначення її розміру, належним способом захисту є зобов`язання вчинити дії - нарахувати і виплатити відповідну виплату. При цьому немає підстав стягувати відповідну суму, оскільки рішенням відповідного органу її ще не призначено. Якщо виплату призначено, конкретний обсяг заборгованості державного органу - боржника перед позивачем встановлений і не є предметом спору (визнається сторонами), а заборгованість виникла внаслідок протиправної бездіяльності боржника, наприклад, затримки виплати вже нарахованих коштів, або якщо сума заборгованості встановлена рішенням суду, що набрало законної сили, а суб`єкт владних повноважень не здійснює виплати, належним способом захисту порушених прав є стягнення коштів у встановленому розмірі на користь позивача. Конкретний спосіб захисту визначає позивач.
13. Позивач зазначає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення у цій справі, не застосували положення статті 78 КАС України, статей 1166 та 1173 Цивільного кодексу України, щодо відшкодування матеріальної шкоди внаслідок неправомірної поведінки відповідачів щодо невиплати пенсії, встановленої рішенням судів про перерахунок та виплату пенсії у справах №620/7499/21, №620/7591/22, 620/9954/21, 620/1888/24.
Скаржник доводить, що він має право на стягнення з Держави недоплаченої органом Пенсійного фонду суми його пенсії, донарахованої за рішеннями судів. 
14. Також у якості підстави касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій скаржник покликається на частини другу і третю статті 353 КАС України та зазначає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, суди не дослідили зібрані у справі докази щодо ненадання ґрунтованої відповіді на його запит, невиконання відповідачами судових рішень і не виплати за цими рішеннями належної йому пенсії.
15. Відповідач відзив на касаційну скаргу у строк, визначений Судом, не надав, що не перешкоджає її розгляду. 
16. Державна казначейська служба України у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень попередніх інстанцій, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу позивача залишити без задоволення. 
Державна казначейська служба України доводить, що сума, яку позивач просить стягнути у цій справі, виникла з підстав затримки виплати коштів, донарахованих на виконання судових рішень у справах №620/9954/21, №620/7499/21, №620/7591/22, №620/1888/24 та виплата яких здійснюється Пенсійним фондом України за рахунок Державного бюджету України, в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету. Відповідач в межах компетенції, з урахуванням дискреційних повноважень, в порядку та у строк, встановлений Законом, надав відповідь на звернення позивача та у межах коштів, виділених на виконання судових рішень, виконує судові рішення у наведених вище справах, ухвалених на користь позивача. 
V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
17. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, в межах касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
18. Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
19. Статтею 1 Закону №2939-VI визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
20. Згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 3 цього Закону право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.
21. За правилами пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.
22. Статтею 12 Закону №2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
23. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Частиною четвертою цієї норми передбачено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
24. Статтею 14 Закону №2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
25. Відповідно до статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.
Письмовий запит подається в довільній формі.
26. Пунктом 1 частини першої статті 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках, зокрема, розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.
Частиною 3 цієї норми визначено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
27. Наведені норми визначають, що право особи на отримання публічної інформації включає в себе право на доступ до публічної інформації шляхом надання розпорядником інформації достовірної, точної та повної інформації на запит особи. Ненадання інформації на запит або надання інформації, яка не відповідає зазначеним критеріям достовірності, точності та повноти, по своїй суті, є відмовою у наданні публічної інформації.
28. Відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №423 (далі - Положення №423, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Мінсоцполітики є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізацію державної політики, зокрема, у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту населення, волонтерської діяльності, пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, державного регулювання та нагляду за дотриманням норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій у солідарній системі, у сфері гуманітарної допомоги.
Пунктом 4 цього Положення встановлено, що Мінсоцполітики відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за діяльністю Пенсійного фонду України з ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; здійснює державне регулювання та нагляд за дотриманням закону щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій у солідарній системі.
29. Суди установили, що позивач 29.05.2025 звернувся до Міністра соціальної політики України та до Голови правління Пенсійного фонду України з письмовими запитами, у яких попросив надати йому інформацію про загальну суму заборгованості по його пенсії на виконання судових рішень за період з 01.01.2016 по 31.03.2019 та з 01.04.2019 по 31.01.2024 та час проведення виплати заборгованості, обчисленої на виконання судових рішень.
Міністерство соціальної політики України листом від 11.06.2025 №89/0/197-25 повідомило позивача про те, що згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" видатки державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 2506080 "Фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами та дефіцит коштів Пенсійного фонду" становить 236,9 млрд. грн, в решті запиту повідомило, що відповідно до норм чинного законодавства не є розпорядником запитуваної інформації, оскільки не володіє та не повинно володіти нею, зазначило про те, що належним розпорядником є Пенсійний фонд України та переслало запит позивача до Пенсійного фонду України.
30. Наведені встановлені судами обставини свідчать про те, що Міністерство соціальної політики України з урахуванням положень Закону України "Про доступ до публічної інформації" розглянуло письмовий запит позивача від 29.05.2025, а тому, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики щодо ненадання позивачу відповіді на питання, поставлені у його зверненні до Міністра соціальної політики від 29.05.2025.
31. Стосовно вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України щодо ненадання відповіді на питання, поставлені у його зверненні до Голови правління Пенсійного фонду України від 29.05.2025, та протиправною відмову у виплаті пенсії за минулий час відповідно до рішень судів за період з 01.01.2016 по 31.01.2024, колегія суддів зазначає наступне.
32. Пунктом 3 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280 (далі - Положення №280, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) основними завданнями Пенсійного фонду України є, зокрема, реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення.
Відповідно до пункту 4 цього Положення Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, вивчає та аналізує ситуацію у сфері пенсійного забезпечення, забезпечує проведення щорічних актуальних розрахунків фінансового стану системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, розробляє проєкт бюджету Пенсійного фонду України та подає його Міністрові соціальної політики для внесення в установленому порядку на розгляд Кабінетові Міністрів України, здійснює ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення, забезпечує своєчасне та у повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат і соціальних послуг, які згідно із законодавством проводяться за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством, призначення (перерахунку) і виплати пенсій та щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці; забезпечення своєчасної та у повному обсязі виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до закону та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством; обліку коштів Пенсійного фонду України.
Надходження та видатки Пенсійного фонду передбачаються Бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, який затверджується постановою Кабінету Міністрів України. Кошти на фінансування видатків, пов`язаних з погашенням заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, що здійснюються за рахунок асигнувань з Державного бюджету України, передбачаються у складі бюджетної програми за КПКВК 2506080 "Фінансування виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду".
33. За правилами пункту 7 розділу ІІ Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 31 серпня 2009 року № 21-2 (далі - Порядок №21-2, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) видатки на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, виданими або ухваленими після набрання чинності Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - рішення суду), плануються в межах коштів Державного бюджету України, передбачених у Державному бюджеті України на фінансування пенсійних програм. Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили.
Бюджетом Пенсійного фонду України на 2024 рік, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2024 №1156 передбачено фінансування видатків, пов`язаних з погашенням заборгованості з пенсійних виплат (щомісячного довічного грошового утримання) за рішеннями суду - 500 млн грн для виплати заборгованості за рішеннями суду.
34. Так суди установили, що у 2024 році в межах коштів, визначених бюджетом Пенсійного фонду України на 2024 рік забезпечено виплату заборгованості за рішеннями суду, які набрали законної сили у період по 19.11.2020 включно.
Бюджет Пенсійного фонду України на 2025 рік, станом на момент звернення позивача до Пенсійного фонду України, не затверджено, тому фінансування на виплату заборгованості за рішеннями суду у 2025 році не здійснювалося.
35. Постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2025 №157 затверджено Порядок використання коштів державного бюджету, передбачених на фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду України і внесення змін до Порядку покриття тимчасових касових розривів Пенсійного фонду України, пов`язаних з виплатою пенсій (далі - Порядок №157, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Цим Порядком визначено напрямки використання бюджетних коштів, у тому числі на виплату пенсій, виплату перерахованих пенсій за рішенням суду у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; виплату ретроспективних судових рішень у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Порядком передбачено, що видатки на виплату нарахованих пенсій за рішеннями суду за минулий час (ретроспективних судових рішень) здійснюються виключно в межах бюджетних призначень за напрямками використання бюджетних коштів.
36. Суди попередніх інстанцій установили, що Пенсійний фонд України листами від 06.06.2025 №2800-030201-8/37646, від 18.06.2025 №2800-030201-8/40650 повідомив позивача, що виплата доплати пенсії за судовими рішеннями здійснюється за рахунок Державного бюджету України, в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету, станом на 24.06.2025 здійснено доплати до пенсій на виконання судових рішень станом на 19.11.2020, черговість виплати за судовими рішеннями формується за датою їх набрання законної сили, виплату позивачу коштів на виконання судових рішень буде здійснена у межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.
37. Наведені встановлені судами обставини свідчать про те, що Пенсійний фонд України надав інформацію на запит позивача в межах компетенції, з урахуванням дискреційних повноважень, в порядку та у строк, встановлені Законом України "Про доступ до публічної інформації" з урахуванням положень законодавства щодо порядку здійснення пенсійних виплат та фінансування виплат в Пенсійному фонді України, водночас незгода позивача з отриманою відповіддю не свідчить про бездіяльність такого органу.
38. Щодо вимог позивача про стягнення з Міністерства соціальної політики та Пенсійного фонду України на користь позивача коштів на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю, а саме, грошову заборгованість за період, з 01.01.2016 по 31.01.2024 у розмірі 2655268,02 грн відповідно наданих документів органом Пенсійного фонду, колегія суддів зазначає наступне.
39. Згідно з частиною першою статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
40. Частинами другою та четвертою статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом.
41. Відповідно до статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
42. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).
43. Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
44. Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
45. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а на підставі аналізу положень Закону №1404-VIII дійшла висновку, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом №1404-VIII.
46. Згідно з положеннями частини першої статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
47. В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
48. Відповідно до частин другої та третьої статті 382-3 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 382-1 цього Кодексу.
49. У разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також додатково може встановити новий строк подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення.
50. Відповідно до частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
51. Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Ці норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в справі.
52. Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
53. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
54. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження та/або КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 15.05.2026 у справі №260/8014/24, від 05.08.2025 у справі № 620/15158/24, від 25.03.2026 у справі №320/36568/25.
55. Судами у цій справі установлено, що позовні вимоги позивача виникли у зв`язку із неналежним і несвоєчасним виконанням судових рішень у справах №620/9954/21, №620/7499/21, №620/7591/22, №620/1888/24, які набрали законної сили та підлягають обов`язковому виконанню, за позовами ОСОБА_1 до органу Пенсійного фонду з питанні перерахунку пенсії позивача, неналежного її обрахунку і виплати.
56. Колегія суддів зазначає, що питання як нарахування, так і виплати пенсії, які здійснювались/не здійснювались у зв`язку з перерахунками пенсії позивачу на виконання рішень суду перебуває в нерозривному зв`язку з предметом спору у зазначеній справі (дії та бездіяльність пенсійного органу щодо перерахунку пенсії позивача) і таке питання беззаперечно стосується порядку виконання судових рішень у наведених вище справах.
57. За таких обставин, колегія суддів констатує що заявлені позивачем позовні вимоги стосуються саме порядку виконання судових рішень в іншій справі, а тому позивач має встановлене процесуальним законом право в порядку статей 382, 383 КАС України подати до суду першої інстанції заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та/або заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
58. Стосовно доводів позивача, що розмір шкоди повинен дорівнювати сумі невиплаченої пенсії, колегія суддів зазначає наступне.
59. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
60. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
61. Згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
62. Наведені норми передбачають, що для відшкодування шкоди в порядку статей 1166, 1173 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:
а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;
б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки стаття 22 Цивільного кодексу України) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода);
в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
63. Таким чином підставою для застосування цивільно-правової відповідальності за нормами статті 1166 Цивільного кодексу України є наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1173 Цивільного кодексу України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.
Позивачу для доведення обґрунтованості своїх вимог необхідно підтвердити наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою суб`єкта владних повноважень як обов`язкову умову відповідальності за її спричинення.
64. Як встановлено судами попередніх інстанцій, заявлена позивачем до відшкодування сума матеріальної шкоди фактично є сумою коштів, що нарахована органом Пенсійного фонду на виконання судових рішень на користь позивача, а саме рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.08.2021 у справі №620/7499/21, від 29.12.2022 у справі №620/7591/22, від 28.10.2021 у справі №620/9954/21, від 03.04.2024 у справі №620/1888/24.
65. Обов`язок виплатити перераховану суму пенсії з урахуванням раніше виплачених сум встановлений рішеннями суду, які набрали законної сили, разом з тим під матеріальною шкодою слід розуміти зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику (в тому числі збитки).
66. Відсутність виплати позивачу перерахованої пенсії не може ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки позивач має право звернутися до суду першої інстанції з заявою про зміну способу виконання рішення суду та стягнути відповідні грошові кошти.
67. Колегія суддів зазначає, що розмір невиплачених позивачу коштів на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі положень статті 1173 Цивільного кодексу України, оскільки наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення грошової заборгованості з відповідачів в розмірі 2655268,02 грн на виконання судових рішень, винесених на користь позивача, при цьому вищевказані судові рішення перебувають на виконанні в органі Пенсійного фонду.
68. Колегія суддів враховує встановлені судами обставини щодо ненадання позивачем належних доказів на підтвердження обставин завдання йому матеріальної коди Міністерством соціальної політики та Пенсійним фондом України.
69. За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
70. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
71. Провівши касаційний розгляд справи у межах доводів касаційної скарги, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у справі, та повноважень касаційного суду, визначених статтею 341 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального та не допустили порушення норм процесуального права, які могли б зумовлювати скасування оскаржуваних рішень у цій справі, ухвалили законне та обґрунтоване судове рішення, а тому підстав для його скасування та задоволення касаційної скарги - не вбачає.
Керуючись статтями 340, 341, 343, 349, 350, 355, 356 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.10.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 у справі № 620/8523/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач А.А. Єзеров

Суддя В.М. Кравчук

Суддя О.П. Стародуб