ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/3949/24 Головуючий суддя І інстанції Рибальченко І. Г.
Провадження № 22-ц/818/112/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пілігріма Петра Олександровича на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 20 лютого 2025 року у справі №626/3949/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» (далі – ТОВ «ФК «Суперіум») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 59376,06 грн, а також судових витрат зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 09.06.2017 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Z71.176.76643.
Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувалася в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту.
У зв`язку з порушенням позичальником умов договору, згідно із Договором факторингу №15/11/23 від 15.11.2023, АТ «Ідея Банк» відступило ТОВ «ФК «Суперіум» право вимоги до боржників, в тому числі до за кредитним договором №Z71.176.76643 від 09.06.2017, в якому відповідачка виступає позичальником.
Як зазначено у позові, ТОВ «ФК «Суперіум» набуло право вимоги до відповідачки та стало новим кредитором за вищевказаним договором.
Загальна сума заборгованості відповідачки відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023 складає 59373,06 грн, яка складається із заборгованості: за основним боргом – 23024,63 грн; за відсотками – 36351,43 грн; за комісіями – 0,0 грн, що стало підставою звернення до суду.
Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 20 лютого 2025 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Суперіум» заборгованість за кредитним договором №Z71.176.76643 від 09.06.2017 у розмірі 59376,06 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Суперіум» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Пілігрім П.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, просить визнати недопустимими доказами виписку з банківського рахунку АТ «Ідея Банк» від 15.11.2023 та довідку-розрахунок АТ «Ідея Банк» від 15.11.2023.

Апелянт зазначає, що позивачем надано довідку-розрахунок від 15.11.2023, яка не містить детального розрахунку заборгованості, у зв`язку з чим відповідачка позбавлена можливості здійснити контррозрахунок. Водночас суду не доведено заявлену суму відсотків за договором у розмірі 36351,43 грн.
Крім того, із зазначеної довідки-розрахунку вбачається, що відсотки за користування кредитом нараховані за період з 09.06.2017 по 15.11.2023, тобто за 2351 день, а отже – поза межами строку дії договору.
Зазначає, що позовна заява, подана ТОВ «ФК «Суперіум», не підтверджує наявність у позивача права вимоги за Договором №Z71.176.76643 від 09.06.2017, оскільки позивачем не надано доказів виконання кредитного договору в частині видачі первісним кредитором грошових коштів. Вказані обставини не були враховані судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення. Крім того, суду не надано Акта приймання-передачі права вимоги, передбаченого Договором факторингу, у зв`язку з чим позивачем не доведено перехід права вимоги, а відтак – і належність позивача у даному спорі.
Просить звернути увагу на те, що позивачем подано до суду виписку з банківського рахунку від 15.11.2023 та довідку-розрахунок від 15.11.2023 у позапроцесуальний спосіб, з порушенням строків подання доказів та без подання відповідного клопотання про їх поновлення. Зазначене свідчить про недопустимість таких доказів з підстав, передбачених ч.ч.2, 8 ст.83 ЦПК України, та тягне наслідки недопустимості доказів, визначені ч.1 ст.78 ЦПК України.
Вважає, що Витяг з реєстру боржників від 15.11.2023 не є належним та допустимим доказом отримання відповідачкою кредитних коштів і використання встановленого на картковому рахунку кредитного ліміту.
Крім того, апелянт просить стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати, понесені нею у зв`язку з розглядом справи, зокрема судовий збір у розмірі 3633,60 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 16000,00 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, у межах, визначених ст.367 ЦПК України, дослідила матеріали справи, обговорила доводи апеляційної скарги та вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з таких підстав.
Згідно з п.п.1-4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не повністю відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «ФК «Суперіум» на підставі укладеного Договору факторингу є новим кредитором у зобов`язанні з відповідачкою ОСОБА_1 відповідно до умов кредитного договору №Z71.176.76643 від 09.06.2017.
Суд зазначив, що після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідачки остання не здійснила жодного платежу на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором – ані на рахунки ТОВ «ФК «Суперіум», ані на рахунки попереднього кредитора.
У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що відповідачкою не виконано грошове зобов`язання у строки, передбачені умовами договору, а тому стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК «Суперіум» заборгованість за кредитним договором №Z71.176.76643 від 09.06.2017 у розмірі 59376,06 грн.
Разом з тим колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки позивачем не надано деталізованого розрахунку заборгованості, який би підтверджував склад, розмір та періоди нарахування відсотків.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини справи. 
09.06.2017 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Z71.176.76643.
Відповідно до п.1.1 Договору, банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 23700 грн, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами Договору.
Згідно п.1.2 Договору, строк надання кредиту 36 місяців, а згідно з п.п.1.3, 1.4 Договору, позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,50 % (маржу банку). Станом на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління банку, становить 9,50 %, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,0000 %.
На підставі ордеру-розпорядження №1 ОСОБА_1 перераховано кошти у сумі 23700,00 грн.
Відповідно до копії письмової згоди, ОСОБА_1 надала згоду на доступ до своєї кредитної історії.
Відповідно до копії довідки-повідомлення, підписаної ОСОБА_1 , вона підтвердила, що банк надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, з графіком погашення щомісячних платежів за кредитним договором.
Відповідно до копії Договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023, АТ «Ідея Банк» відступило ТОВ «ФК «Суперіум» право вимоги до боржників, в тому числі до ОСОБА_1 за кредитним договором №Z71.176.76643 від 09.06.2017.
Відповідно до Реєстру боржників №1 від 15.11.2023 до Договору факторингу №15/11/23, ТОВ «ФК «Суперіум» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №Z71.176.76643 від 09.06.2017 у сумі 59376,06 грн, з яких: 23024,43 грн – сума заборгованості за тілом кредиту; 36351,43 грн – сума заборгованості за відсотками.
27.08.2024 ТОВ «ФК Суперіум» надіслало ОСОБА_1 досудову вимогу про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 59376,06 грн.
Згідно з довідкою за заборгованістю від 15.10.2024, заборгованість ОСОБА_1 становить 59376,06 грн.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором.
Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий висновок є усталеним у судовій практиці, висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №2 14-10цс18), постановах Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19 (провадження №61-3732св22), від 20 травня 2022 року у справі №336/4796/18 (провадження №61-6356св21), від 15 серпня 2023 року у справі №753/6745/17 (провадження №61-7633св22).
Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін – на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
У постанові від 14 лютого 2018 року у справі №564/2199/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що кредитний договір припиняє свою дію після направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу, тому вимоги про стягнення процентів після цієї дати задоволенню не підлягають.
Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 09.06.2017 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Z71.176.76643. 
Поряд з цим представник відповідачки зазначив, що надані докази не є належними та достатніми для підтвердження видачі первісним кредитором грошових коштів. Проте колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження надання 09.06.2017 відповідачці кредитних коштів у розмірі 23700,00 грн позивачем надано до суду ордер-розпорядження №1 від 09.06.2017.
Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний довести отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, установлених договором, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до зазначеної норми Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.

Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.

З наданого позивачем платіжного документу, відповідно до обов`язкових у таких випадках стандартів бухгалтерського обліку, можна встановити, що даний переказ стосується саме відповідачки та був здійснений на виконання умов зазначеного Договору. Зокрема, зазначений ордер-розпорядження містить всю необхідну інформацію про отримувача, яка б давала можливість ідентифікувати особу як позичальника, а також усі необхідні реквізити, які свідчать про те, що кредитні кошти були надані ПАТ «Ідея Банк» та отримані ОСОБА_1 .
Крім того, з платіжного документу вбачається, що кошти у розмірі 23700,00 грн були перераховані відповідачці на рахунок, вказаний у кредитному договорі (банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні в рамках пакету послуг «БПР «Стартовий», що обслуговується на умовах Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (п.1.14)).
Відповідно до приписів пункту 6 розділу І Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 за №163 (далі за текстом - Інструкція №163), платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції; платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього; платник - особа, з рахунку якої ініціюється платіжна операція на підставі платіжної інструкції; сума платіжної операції - відповідна сума коштів, яка в результаті виконання платіжної операції повинна бути зарахована на рахунок отримувача або видана отримувачу в готівковій формі.

Суд також враховує положення пункту 37 розділу ІІ Інструкції №163 (зі змінами) про те, що платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити такі обов`язкові реквізити: 1) дату складання і номер; 2) унікальний ідентифікатор платника або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; 3) найменування надавача платіжних послуг платника; 4) суму цифрами та словами; 5) призначення платежу; 6) підпис(и) платника; 7) унікальний ідентифікатор отримувача або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; 8) найменування надавача платіжних послуг отримувача. 

Вказівки щодо особливостей заповнення реквізитів платіжної інструкції, оформленої в паперовій або електронній формі (додаток до Інструкції №163 (пункт 10 розділу I)), передбачають наявність такої інформації у платіжних інструкціях, зокрема: платіжна інструкція засвідчується підписами [власноручним(ими)/електронним(ими)] уповноваженого працівника надавача платіжних послуг, який оформив платіжну інструкцію, та працівника, на якого покладено функції контролера. У разі перерахування коштів на рахунки отримувачів (фізичних та юридичних осіб), які відкриті в іншого надавача платіжних послуг, платіжна інструкція засвідчується підписом(ами) [власноручним(ими)/електронним(ими)] уповноваженого(их) працівника(ів) надавача платіжних послуг, визначеного(их) внутрішніми документами надавача платіжних послуг (п.19 Інструкції №163).

Враховуючи те, що наданий позивачем платіжний документ №1 від 09.06.2017 містить вказані реквізити, зокрема відмітку ПАТ «Ідея Банк» про здійснення операції 09.06.2017 №319 та іншу інформацію, яка передбачена згаданою Інструкцією №163, то він відповідає вказаним вимогам законодавства, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи наявні належні та достатні докази, які підтверджують переказ кредитних коштів відповідачці.

Таким чином, наданий позивачем платіжний документ є належним і достатнім доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 ; зазначена в ньому інформація відповідає вимогам бухгалтерського обліку. Отже, наданий доказ є первинним бухгалтерським документом, який фіксує здійснення платежу та є необхідним для підтвердження таких юридичних фактів.
Разом з цим в апеляційній скарзі представник відповідачки оспорює обґрунтованість розміру заборгованості за процентами, посилаючись на відсутність детального розрахунку та нарахування відсотків поза строком дії кредитного договору.
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються: мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Суд першої інстанції, всупереч вимогам статей 89 та 265 ЦПК України, не надав належної оцінки запереченням представника відповідачки щодо правильності розрахунку заборгованості та не перевірив наявність у матеріалах справи обґрунтованого й прозорого розрахунку сум, що підлягають стягненню за кредитним договором.
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав сумніватися у правильності нарахування заборгованості не спростовує доводів представника відповідачки, оскільки матеріали справи не містять детального розрахунку первісного кредитора на підтвердження заявленої до стягнення суми відсотків.
Згідно з п.1.1 Договору, банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 23700 грн, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами Договору.
Строк надання кредиту 36 місяців (п.1.2), а згідно з п.п.1.3, 1.4 Договору, позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,50 % (маржу банку). Станом на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління банку, становить 9,50 %, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,0000 %.
Підписавши кредитний договір №Z71.176.76643, ОСОБА_1 засвідчила, що погодилася на отримання кредитних коштів саме на умовах Договору, проте матеріали справи не містять деталізованого розрахунку заборгованості, який би підтверджував склад, розмір та періоди нарахування відсотків.
Згідно з наданою довідкою за заборгованістю від 15.10.2024, заборгованість ОСОБА_1 становить 59376,06 грн, з яких заборгованість: за основним боргом – 23024,63 грн; за відсотками – 36351,43 грн. При цьому зазначено, що відсотки нараховано за 2288 днів прострочення, проте з умов кредитного договору та матеріалів справи не вбачається підстав для їх нарахування поза межами строку дії Договору, який становить 36 місяців (1096 днів).
Таким чином, позивач, розпорядившись своїми правами на власний розсуд, не надав детального розрахунку заборгованості та доказів належного продовження строків кредитування чи правових підстав для нарахування процентів поза межами погодженого строку.
Згідно зі ст.1048 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, а також у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 300/438/18.
Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза межами строку дії договору суперечить вимогам Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року у справі №922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.
Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).
Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18).
Матеріали справи свідчать про те, що позивач фактично заявив до стягнення проценти за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитного договору, не заявляючи при цьому вимог про стягнення сум у порядку ст.625 ЦК України та не надаючи відповідних розрахунків.
Регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України та охоронна норма ч.2 ст.625 ЦК України не можуть застосовуватися одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16.
За відсутності у матеріалах справи належних і допустимих доказів, деталізованого розрахунку, а також підтвердження правомірності нарахування процентів у межах строку дії кредитного договору, суд позбавлений можливості дійти обґрунтованого висновку щодо правильності заявленої до стягнення суми заборгованості за процентами.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне навести власний розрахунок заборгованості за відсотками.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 23700,00 грн строком на 36 місяців (3 роки) під 15,00 % річних. З урахуванням часткового погашення відповідачкою основного боргу в розмірі 675,37 грн, нарахування відсотків відповідно до умов Договору має здійснюватися на залишок заборгованості.

Відтак, відсотки підлягають нарахуванню на суму залишку кредитної заборгованості у розмірі 23024,63 грн за період з 09.06.2017 по 09.06.2020. Разом з тим, нарахування відсотків за період понад строк дії Договору, а саме після 09.06.2020, - є безпідставним.

За таких обставин із відповідачки підлягають стягненню відсотки у розмірі 10361,08 грн (23024,63 грн ? 15 % ? 3 роки).
Інші заявлені вимоги за відсотками належним чином не доведені, а тому позов у даному випадку має бути задоволений лише частково: за основним боргом – 23024,63 грн; за відсотками – 10361,08 грн.
Крім того, представник відповідачки просив визнати недопустимими доказами виписку з банківського рахунку АТ «Ідея Банк» від 15.11.2023 та довідку-розрахунок АТ «Ідея Банк» від 15.11.2023. Водночас із мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції не посилався на зазначені документи та не враховував їх при вирішенні спору.

За таких обставин, оскільки вказані докази не були покладені в основу оскаржуваного рішення, підстави для надання їм оцінки судом апеляційної інстанції відсутні, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції також не бере їх до уваги, керуючись ч.1 ст.367 ЦПК України.

Крім того, представник відповідачки стверджує, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували наявність у позивача права вимоги за Договором №Z71.176.76643 від 09.06.2017, зокрема відсутній Акт приймання-передачі права вимоги, передбачений Договором факторингу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023, АТ «Ідея Банк» відступило ТОВ «ФК «Суперіум» право вимоги до боржників, в тому числі до ОСОБА_1 за кредитним договором №Z71.176.76643 від 09.06.2017.

У Договорі факторингу №15/11/23 від 15.11.2023 визначено, що право вимоги – всі права грошової вимоги клієнта за первинними договорами до боржників щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникли на підставі укладених між клієнтом та боржниками первинних договорів і підтверджені документацією, а також інші
права вимоги за первинними договорами.

Крім того, визначено, що реєстр боржників – це погоджена сторонами форма реєстру боржників з переліком їх персональних даних, розміру заборгованості кожного з боржників. Форма реєстру боржників, який надається в електронному вигляді, наведена в Додатку №1 до цього Договору. Друкований реєстр боржників – реєстр, який підписується в паперовому вигляді та форма якого наведена в Додатку №2 до цього Договору.

Згідно з п.2.1 Договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023, за цим Договором клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором.

Пунктом 5.1 Договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023 визначено, що права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора саме в день підписання сторонами друкованого Реєстру боржників та Договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно», за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених п.4.1 цього Договору.

Відповідно до п.4.1 Договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023, фактор зобов`язується сплатити клієнту суму фінансування у розмірі 2 230 617,00 грн шляхом перерахунку 100 % вказаної суми на рахунки клієнта протягом 3 (трьох) робочих днів після отримання Реєстру боржників в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку та підписання сторонами Акту приймання-передачі реєстру боржників в електронному вигляді, друкованого Реєстру боржників, Договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно».

Крім того, відповідно до п.13.3 Договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023, цей Договір, за умови його підписання повноважними представниками сторін, набуває чинності з дати, що вказана у ньому першою та діє до повного виконання сторонами всіх їхніх
зобов`язань за цим Договором.

Колегія суддів звертає увагу, що умовами Договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023 передбачено перехід права вимоги з моменту підписання сторонами Реєстру боржників у друкованій формі та Договору за допомогою сервісу електронного документообігу, за умови здійснення фактором оплати клієнту суми фінансування.

Таким чином, 15.11.2023 між АТ «Ідея Банк» та позивачем ТОВ «ФК «Суперіум» укладено Договір факторингу №15/11/23, відповідно до умов якого право вимоги до відповідачки за кредитним договором №Z71.176.76643 від 09.06.2017 перейшло до ТОВ «ФК «Суперіум», що підтверджується Реєстром боржників у друкованій формі №1 від 15.11.2023 та платіжною інструкцією №889 від 16.11.2023 про здійснення фактором оплати клієнту суми фінансування. Зазначене свідчить про те, що перехід прав вимоги відбувся, оскільки сторонами було виконано умови, передбачені п.5.1 Договору факторингу №15/11/23.

Крім того, в апеляційній скарзі представник відповідачки просить стягнути з ТОВ «ФК «Суперіум» витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 16000,00 грн, понесені за складання апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За змістом частини 1 пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 2, 3 та 4 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Пілігрімом П.О. у додатках до апеляційної скарги надано: копію договору про надання правової допомоги №01-2702/25 від 27.02.2025, копію додаткової угоди №1 від 27.02.2025 до договору про надання правової допомоги №01-2702/25 від 27.02.2025, копію рішення Ради адвокатів Харківської області №13/1/7 від 21.07.2021 про затвердження розмірів адвокатських гонорарів, ордер адвоката серії АХ №1247339 від 19.03.2025, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4515 від 12.09.2012.

Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, а також стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. 

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 

Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. 

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подавав і заперечень щодо заявленої суми витрат відповідачки на правову допомогу не заявляв.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу та мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи й усіх обставин, що мають значення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2024 у справі №754/8750/19 наголосила, що витрати на ознайомлення з апеляційними скаргами не можуть бути враховані під час розподілу судових витрат, оскільки фактично охоплюються змістом наданої послуги з підготовки відзивів на апеляційні скарги.

При цьому колегія суддів відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує наступні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які були висловлені у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24):
«139. У розумінні умов частин четвертої – шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
140. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21.
141. Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку
з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
142. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, справа №922/1964/21.
143. У постановах від 19 лютого 2022 року №755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
144. Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
145. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення».

Зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги, а також встановивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг і враховуючи, що правовий аналіз спірних правовідносин та надання рекомендацій охоплюються підготовкою апеляційної скарги, тоді як зазначені адвокатом (зокрема аналіз законодавства, судової практики та документів) виконувалися ще в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що з ТОВ «ФК «Суперіум» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн за підготовку апеляційної скарги, які є співмірними та відповідають критерію розумності їх розміру з огляду на обставини справи.
Виходячи з наведеного та обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення щодо спору про стягнення заборгованості за кредитним договором, не виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості такого рішення, та не надав належної оцінки доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву щодо цього питання.
Згідно з п.п. 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції – змінити, частково задовольнивши позовні вимоги, стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Суперіум» заборгованість за кредитним договором №Z71.176.76643 від 09.06.2017 у розмірі 33385,71 грн, з яких: основний борг – 23024,63 грн; відсотки – 10361,08 грн.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При поданні позову позивачем ТОВ «ФК «Суперіум» сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн (а.с.6).
За подання апеляційної скарги відповідачкою ОСОБА_1 сплачено судовий збір у сумі 3633,60 грн (а.с.79).
Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено на 56,23 %, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений у суді першої інстанції, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме: 2422,40 грн ? 56,23 % = 1362,16 грн.
Разом з тим, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено на 43,77 %, з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню понесені нею та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до частини, у якій у позові відмовлено, а саме: 3633,60 грн ? 43,77 % = 1590,43 грн. 
З урахуванням викладеного та застосовуючи взаємозалік судових витрат, з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню: 228,27 грн (1590,43 ? 1362,16) судового збору.
Відповідно до п.п. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пілігріма Петра Олександровича задовольнити частково.
Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 20 лютого 2025 року зміни в частині суми стягнення.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» заборгованість за кредитним договором №Z71.176.76643 від 09.06.2017 у розмірі 33385 (тридцять три тисячі триста вісімдесят п`ять) грн 71 коп.

В іншій частині у задоволенні позову – відмовити, за його недоведеністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» на користь ОСОБА_1 228 (двісті двадцять вісім) грн 27 коп. судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 20 травня 2026 року.

Головуючий – 
В.Б. Яцина
Судді -        
Н.П. Пилипчук

Ю.М. Мальований.