ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" лютого 2026 р. Справа№ 910/4566/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Михальської Ю.Б. 
Тищенко А.І. 

при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020»
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025
у справі № 910/4566/25 (суддя Спичак О.М.)
за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури
до
1. Київської міської ради
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020»
третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 2 - ОСОБА_1 
третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 2 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Доуафор»
про зобов`язання знесення самочинного будівництва, скасування державної реєстрації права власності, визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, зобов`язання повернути земельну ділянку, скасування державної реєстрації права оренди та права комунальної власності та скасування державної реєстрації земельної ділянки,
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, - 
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2025 року Заступник керівника Київської міської прокуратури (далі також - Прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Київської міської ради (далі також - Рада) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» (далі також - Товариство) про зобов`язання знесення самочинного будівництва, скасування державної реєстрації права власності, визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, зобов`язання повернути земельну ділянку, скасування державної реєстрації права оренди та права комунальної власності та скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 позов задоволено частково. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна - комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м, (складові частини об`єкта і нерухомого майна: нежитлова будівля (літера А) загальною площею 26,4 кв.м, нежитлова будівля (літера Б) загальною площею 57,6 кв.м, нежитлова будівля (літера В) загальною площею 18 кв.м), який розташований на земельній ділянці площею 0,2858 га на вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києві (кадастровий номер 8000000000:78:029:0002).
Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ігнатова Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.08.2020, індексний номер 53834263, про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» права власності на нерухоме майно - комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м, (складові частини об`єкта і нерухомого майна: нежитлова будівля (літера А) загальною площею 26,4 кв.м, нежитлова будівля (літера Б) загальною площею 57,6 кв.м, нежитлова будівля (літера В) загальною площею 18 кв.м), який розташований на земельній ділянці площею 0,2858 га на вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києві (кадастровий номер 8000000000:78:029:0002).
Визнано недійсним Договір оренди земельної ділянки площею 0,2858 га на вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:78:029:0002), укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О. та зареєстровано в реєстрі від 28.10.2024 №4388.
Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,2858 га з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002 на вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києва. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» та з Київської міської ради на користь Київської міської прокуратури судовий збір у розмірі по 6 056,00 грн з кожного. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано нормами статей 13, 19, 41 Конституції України, статей 15, 16, 21, 203, 215, 216, 317, 319, 321, 373, 375, 376, 391 Цивільного кодексу України, статей 3, 9, 116, 124, 134, 135, 152, 212 Земельного кодексу України, статей 24, 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 3, 10, 12, 14, 18, 22, 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положень пунктів 1, 4, 40 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 та встановленими судом обставинами належності спірного нерухомого майна до об`єктів самочинного будівництва. Суд зауважив, що оскільки Товариство не набуло у встановленому статтею 376 ЦК України порядку права власності на самочинно збудоване майно, то вимоги Прокурора про знесення цього майна та скасування державної реєстрації права власності на це майно, - є обґрунтованими. Встановлене також зумовило висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для набуття земельної ділянки, на якій розташовано об`єкт самочинного будівництва у позаконкурентний спосіб на підставі частини другої статті 134 ЗК України, що мало наслідком визнання недійсним договору оренди та повернення земельної ділянки територіальній громаді у порядку статті 216 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання недійсним рішення ради про надання землі, суд першої інстанції зауважив на тому, що оскаржуване рішення Ради виконане, тобто вичерпало свою дію. 
З посиланням на частину третю статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимоги Прокурора про скасування державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» права оренди земельної ділянки, суд зауважив, що рішення суду, яким визнано недійсним відповідний договір оренди земельної ділянки, є самостійною та достатньою підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про припинення права оренди.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Прокурора про скасування державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на спірну земельну ділянку та скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації спірної земельної ділянки, суд зауважив, що скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:029:0002 матиме наслідком припинення її існування як об`єкта цивільних прав, а скасування державної реєстрації права комунальної власності суперечитиме висновку суду про наявність підстав для задоволення вимоги про зобов`язання знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, який розташований на цій же земельній ділянці площею 0,2858 на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києві (кадастровий номер 8000000000:78:029:0002).
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 у справі № 910/4566/25 в повному обсязі у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Товариство вважає, що оскільки судом першої інстанції не встановлено обставин того, що зазначений збудований об`єкт нерухомого майна це самочинне будівництво, що ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» здійснив будівництво зазначених об`єктів нерухомого майна, то вимога Позивача про знесення самочинного будівництва до ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» є безпідставною. Товариство підкреслює, що ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» не здійснювало фактичного будівництва зазначеного об`єкту нерухомого майна, не проводило його державну реєстрацію, а придбало даний об`єкт нерухомого майна як готовий майновий комплекс включений у статутний капітал ТОВ «ЛАНЖЕРОН С» та зареєстрований, через купівлю корпоративних прав. До того ж, ТОВ «ЛАНЖЕРОН С» не мало обов`язку перевіряти попередні дозвільні документи на будівництво. Отже, судом першої інстанції неправильно застосовано норму ст. ст. 319, 388 ЦК України, а також ст. 27 Закону України «Про оренду землі».
Також, судом першої інстанції не враховано надані Товариством пояснення щодо площі спірної земельної ділянки. Так, спірна земельна ділянка відноситься до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики та має цільове призначення для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель з надання послуг власникам автотранспорту.
Обслуговування автотранспорту передбачає, у тому числі, організацію в`їзду та виїзду транспорту з/від споруд, які його обслуговують, паркування для очікування обслуговування та інше. Також, відповідно до Системи класифікації автотранспортних засобів в Україні перелік автотранспортних засобів включає в себе: автомобілі легкові, автомобілі вантажні, автомобілі спеціалізовані, автобуси та тролейбуси, корпуси та причепи автомобілів, обладнання автомобільне, мотоцикли та велосипеди. Визначені автотранспортні засоби мають різні габарити, вантажні автомобілі-довгоміри досягають довжини 17 метрів, а ширини - 2.47 метри, отже площа їх розміщення, проїзду та розвороту одного габаритного автотранспорту по зовнішньому радіусу складає більше 12,5 метрів. Саме цими особливостями обґрунтована площа земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002, взятої в оренду за Договором оренди земельної ділянки за № 4388.
Щодо інформації наданої Національним центром управління та випробувань космічних засобів (далі за текстом - НЦУВКЗ) від 27.11.2023 р. № 3285-4-04.01.02-2023, а саме космічних знімків території земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002, за якими зазначена територія була вільна від об`єктів нерухомості чи споруд до 2017 року, Товариство зауважує, що НЦУВКЗ є неналежною установою для надання даної інформації. За доводами Товариства уповноваженими органами, які видають довідку про відсутність будівель є Бюро технічної інвентаризації (БТІ), або ж місцеві ради, відповідно до ст. 1. Закону України «Про місцеве самоврядування» та п. 7 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг.
Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2025, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 у справі № 910/4566/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Іоннікової І.А., суддів Коробенка Г.П., Скрипки І.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/4566/25. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 у справі № 910/4566/25 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.
11.08.2025 матеріали справи № 910/4566/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Службовою запискою секретаря судової палати та розпорядженням Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/423/25 від 14.08.2025 у зв`язку з ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 07.08.2025 про звільнення судді Іоннікової І.А., яка є головуючим суддею у справі, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/4566/25.
Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2025 апеляційну скаргу у справі № 910/4566/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 у справі № 910/4566/25 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
21.08.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника скаржника надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 у справі № 910/4566/25 та призначено її розгляд на 09.10.2025. Учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 12.09.2025.
12.09.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Київської міської прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Прокурор просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.
Прокурор зауважує, що в силу положень ст. 376 Цивільного кодексу України нерухоме майно загальною площею 102 кв.м є об`єктом самочинного будівництва, оскільки земельна ділянка по вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва не була відведена для будівництва жодній особі, у тому числі ОСОБА_1 , ТОВ «ЛАНЖЕРОН С», ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020», а також у зв`язку з відсутністю дозвільних документів на будівництво. За таких обставин, ОСОБА_1 , ТОВ «ЛАНЖЕРОН С», а у подальшому ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» не набули права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна загальною площею 102 кв.м у визначеному законом порядку у зв`язку з відсутністю дозвільних документів на будівництво та відведення земельної ділянки.
Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16 дотримується позиції, що право на самочинно збудоване майно є неіснуючим, не породжує прав щодо розпорядження таким майном.
Крім того, державна реєстрація права власності не є підставою для набуття такого права.
Оскільки ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» не набуло права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, вказане унеможливлює отримання в оренду земельної ділянки під цим об`єктом у неконкурентний спосіб на підставі ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України. 
Тому, суд першої інстанції дійшов мотивованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2025 розгляд апеляційної скарги Товариства відкладено на 19.11.2025.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді Мальченко А.О. на навчанні в Національній школі суддів України з 17.11.2025 по 21.11.2025 та перебуванням суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б. у відрядженні, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2025 розгляд апеляційної скарги призначено на 11.12.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 розгляд апеляційної скарги відкладено на 15.01.2026.
15.01.2026 розгляд справи № 910/4566/25 не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючої судді Мальченко А.О. у відпустці. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 розгляд апеляційної скарги призначено на 19.02.2026.
Рада звернулась до суду із з клопотанням провести розгляд справи у судовому засіданні 19.02.2026 без участі представника Ради. У клопотанні зауважено, що Київська міська рада підтримує позицію, викладену у відзиві на позовну заву та звертає увагу суду на те, що Київська міська рада відповідно до наданих їй повноважень правомірно прийняла рішення щодо передачі земельної ділянки в оренду ТОВ «Ланжерон 2020» з урахуванням положень ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, адже на момент прийняття нею рішення державна реєстрація права власності на належне вказаній фізичній особі нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці, була чинною та не скасованою, а обставини, на які посилалася прокуратура, ще не встановлені рішенням суду, що свідчить про законність дій Київської міської ради.
У судове засідання 19.02.2026 представники Товариства та третіх осіб не з`явились.
У судовому засіданні Прокурор визнав за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представників Ради, Товариства та третіх осіб. 
Судова колегія, вислухавши думку Прокурора, дійшла висновку про наявність підстав для подальшого розгляду справи без участі учасників справи, які не з`явились. 
Так, згідно з частинами 1 та 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду. 
Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
У судовому засіданні Прокурор висловив заперечення проти апеляційної скарги, вказуючи на безпідставність доводів та вимог, викладених у скарзі, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду у справі - залишити без змін.
19.02.2026 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Обговоривши доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020», відзиву Прокурора на апеляційну скаргу, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.10.2019 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м (складові частини об`єкта нерухомого майна: нежитлова будівля (літера А) загальною площею 26,4 кв.м, нежитлова будівля (літера Б) загальною площею 57,6 кв.м, нежитлова будівля (літера В) загальною площею 18 кв.м), який розташований на вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києві, на підставі довідки про показники об`єктів нерухомого майна та технічного паспорту від 14.10.2019.
ОСОБА_1 вказані об`єкти нерухомості загальною площею 102 кв.м вніс як майновий внесок до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон С» (станом на сьогодні - Товариство з обмеженою відповідальністю «Доуафор»), про що 26.11.2019 складено відповідний акт прийому - передачі.
На підставі вказаного акту прийому - передачі та протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон С» 09.12.2019 зареєстровано комплекс будівель (літ. А, Б, В) по вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києва на праві власності за вищезазначеним товариством.
Надалі право власності на вказаний об`єкт нерухомості перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» на підставі протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» від 30.07.2020 №9, акту приймання-передачі та рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» від 25.08.2020 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.08.2020).
Відомості про сформовану земельну ділянку площею 0,2858 га кадастровий номер 8000000000:78:029:0002 по вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва внесено до Державного земельного кадастру 07.06.2021.
Рішенням Київської міської ради від 18.05.2023 № 6412/6453 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель з надання послуг власникам автотранспорту на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва» затверджено технічну документацію із землеустрою та передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» в оренду на 15 років земельну ділянку площею 8000000000:78:029:0002 із земель громади міста Києва, у зв`язку з набуттям права власності на зазначені об`єкти нерухомого майна загальною площею 102 кв.м.
На підставі цього рішення між Київрадою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» 28.10.2024 укладено Договір оренди земельної ділянки за №4388 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Водночас, площа земельної ділянки (2858 кв.м), переданої в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020», майже в 29 разів перевищує площу самочинних будівель (102 кв.м), які розміщені на ній та зареєстровані за Товариством.
Предметом спору у справі, що переглядається є вимога Прокурора про:
1) зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна - комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м, (складові частини об`єкта і нерухомого майна: нежитлова будівля (літера А) загальною площею 26,4 кв.м, нежитлова будівля (літера Б) загальною площею 57,6 кв.м, нежитлова будівля (літера В) загальною площею 18 кв.м), який розташований на земельній ділянці площею 0,2858 на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києві (кадастровий номер 8000000000:78:029:0002);
2) скасування державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» на нерухоме майно - комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м (складові частини об`єкта нерухомого майна: нежитлова будівля (літера А) загальною площею 26,4 кв.м, нежитлова будівля (літера Б) загальною площею 57,6 кв.м, нежитлова будівля (літера В) загальною площею 18 кв.м) по вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1947000180000), здійснену на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ігнатова Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.08.2020, індексний номер 53834263, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна;
3) визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 18.05.2023 №6412/6453 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель з надання послуг власникам автотранспорту на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва»;
4) визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 0,2858 га на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:78:029:0002), укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О. та зареєстровано в реєстрі від 28.10.2024 №4388;
5) зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,2858 га з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002 на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва, а Київську міську раду прийняти вказану земельну ділянку;
6) скасування державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» права оренди земельної ділянки площею 0,2858 га з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002 з припиненням такого права (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3031932080000), номер запису про інше речове право 57293482;
7) скасування державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на земельну ділянку площею 0,2858 га з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002 з припиненням такого права (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3031932080000), номер відомостей про речове право 57293181;
8) скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,2858 га з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002 на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Прокурор вказує на те, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» завідомо не було підстав претендувати на отримання земельної ділянки комунальної форми власності на неконкурентних умовах, оскільки вказаний об`єкт нерухомого майна є самочинним будівництвом, право власності на яке не могло виникнути з факту його державної реєстрації та за відсутності будь-якого права на будівництво будь-яких споруд. З огляду на викладене, самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна на земельній ділянці комунальної власності підлягають знесенню, державна реєстрація права власності на них за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» - скасуванню, а також рішення Київської міської ради від 18.05.2023 має бути визнано незаконним та скасовано, договір оренди від 28.10.2024 підлягає визнанню недійсним, також державна реєстрація земельної ділянки в Державному земельному кадастрі підлягає скасуванню, а земельна ділянка комунальної власності має бути повернута територіальній громаді міста Києва.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Так, як убачається з позовної заяви остання подана Прокурором. Судом першої інстанції встановлено, що орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах відсутній, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для набуття Прокурором статусу позивача відповідно до приписів ч. 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України. Оскільки Товариством не оскаржуються висновки суду першої інстанції у цій частині та не оспорюється статус Прокурора як позивача у цій справі, колегія суддів, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 269 ГПК України, не вбачає підстав для перегляду рішення суду першої інстанції у цій частині. 
Також, зі змісту апеляційної скарги можна зробити висновок, що рішення суду першої інстанції оскаржується Товариством виключно у частині задоволених судом позовних вимог. У зв`язку з цим, а також керуючись ч. 1 ст. 269 ГПК України, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог Прокурора про: визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 18.05.2023 №6412/6453 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель з надання послуг власникам автотранспорту на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва»; скасування державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» права оренди земельної ділянки площею 0,2858 га з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002 з припиненням такого права (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3031932080000), номер запису про інше речове право 57293482; скасування державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на земельну ділянку площею 0,2858 га з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002 з припиненням такого права (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3031932080000), номер відомостей про речове право 57293181; скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,2858 га з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002 на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва.
Переглядаючи справу у межах вимог, заявлених прокурором про зобов`язання Товариства знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ігнатова Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.08.2020, індексний номер 53834263, визнання недійсним договору оренди земельної від 28.10.2024 №4388 та зобов`язання Товариства повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,2858 га з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002 на вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києва, колегія суддів керується таким.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 Цивільного кодексу України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 Цивільного кодексу України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Згідно із частиною першою статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 Цивільного кодексу України. 
Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
Стаття 376 Цивільного кодексу України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №916/1608/18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 зазначено, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
При цьому, сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.
Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 Цивільного кодексу України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Частинами третьою - п`ятою статті 376 Цивільного кодексу України, відповідно, встановлено таке: право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. Також потрібно враховувати положення частини третьої та п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі №921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 34)).
Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 Цивільного кодексу України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 Цивільного кодексу України).
Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.
Відповідно до частини другої статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
При цьому, формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі №923/196/20).
Тобто, відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
Як встановлено судом першої інстанції та не було спростовано ні Радою, ні Товариством, земельна ділянка по вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболенському районі міста Києва не була відведена для будівництва жодній особі, у тому числі ОСОБА_1, ТОВ «ЛАНЖЕРОН С» чи ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020».
Також, матеріали справи не містять доказів наявності дозвільних документів на будівництво спірного нерухомого майна.
Державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності. Тому ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації неможливо. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №925/1121/17, від 10.05.2018 у справі №910/15993/16, від 17.04.2019 у справі №916/675/15, від 23.05.2019 у справі №922/3707/17, від 24.01.2020 у справі №910/10987/18, від 07.10.2020 у справі №920/728/18.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.
Рішенням Київської міської ради від 18.05.2023 № 6412/6453 спірна земельна ділянка відведена за рахунок земель комунальної власності територіальної громади м. Києва.
На час прийняття вказаного рішення Київської міської ради на спірній земельній ділянці знаходився комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м.
Первинна реєстрація на комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м по вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києва здійснена лише на підставі довідки №435 від 14.10.2019 та технічного паспорту від 14.10.2019, виданого Асоціацією «Авістор - Буд».
При цьому, у довідці про показники об`єктів нерухомого майна від 14.10.2019 №435 зазначено, що нежитлові будівлі (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м побудовані до 05.08.1992.
Разом з цим, як правильно зауважено судом першої інстанції, технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, а відтак не може слугувати самостійною підставою для здійснення державної реєстрації.
Довідка, у свою чергу, складена на підставі проведеної технічної інвентаризації, також не є правовстановлюючим документом чи будь-яким іншим документом, який надає підстави для проведення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомості. 
Водночас, як слушно підкреслено судом першої інстанції, будь-які відомості, а саме: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси в матеріалах вищевказаної реєстраційної справи відсутні.
Також, документи, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва за адресою: вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 у Оболонському районі міста Києва Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) не видавалися та не реєструвалися (лист від 03.05.2023 № 073-1163).
Згідно з електронною базою даних Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та даних Міської інформаційно-аналітичної системи забезпечення містобудівної діяльності, містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києва не надавалися, що підтверджується листом Департаменту містобудування та архітектури від 12.05.2023 № 055-3399.
Згідно з інформацією Департаменту, в реєстрі адрес у місті Києві, який ведеться згідно з Положенням про реєстр адрес у місті Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 № 337/9394, відсутні відомості про документи щодо присвоєння об`єкту нерухомості поштової адреси: вулиця Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києва. Відповідно до бази документообігу звернення щодо присвоєння поштової адреси за вказаною адресою до Департаменту не надходили.
Тобто, сукупністю наявних у матеріалах справи доказів підтверджується та обставина, що майновий комплекс не тільки будувався на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, та за відсутності будь-якої дозвільної документації, а й те, що нерухомість не було введено в експлуатацію у встановлений законодавством спосіб. Натомість, Товариством цю обставину ні під час розгляду спору у суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження спростовано не було.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон) загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.
Частиною 2 ст. 12 Закону передбачено, що записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться у документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведено реєстраційні дії.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 18 Закону, одним з етапів проведення державної реєстрації прав є перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.
За ч. 1 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншим нормативно-правовим актам.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Пунктом 1 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127) передбачено, що він визначає, зокрема, підстави і процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав.
Відповідно до п. 40 Порядку № 1127 (в редакції на час проведення реєстрації) державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону та цим Порядком.
Пунктом 4 Порядку № 1127 визначено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подається вичерпний перелік документів, в тому числі документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалась в Єдиному реєстрі документів.
У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.
Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник у поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.
Таким чином, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Крім того, як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій, не отримав інформацію від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», яке до 01.01.2013 здійснювало державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна на території міста Києва, необхідну для ЇЇ проведення щодо реєстрації права власності.
Водночас, згідно листа КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 05.05.2023 № 062/14-5935(И-2023), наданого на запит Київської міської прокуратури, встановлено, що відповідно до даних реєстрових книг Бюро по нежитловому фонду за адресою: м. Київ, вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 об`єкти нерухомого майна на праві власності не реєструвалися.
У свою чергу, ОСОБА_1 вказані об`єкти нерухомості внесено як майновий внесок до статутного капіталу ТОВ «ЛАНЖЕРОН С» на підставі акту приймання-передачі від 26.11.2019.
У подальшому, право власності на вказаний об`єкт нерухомості перейшло до ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» на підставі протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ЛАНЖЕРОН С» від 30.07.2020 № 9, акту приймання-передачі та рішення загальних зборів учасників ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» від 25.08.2020.
Окрім того, Київська міська рада рішень щодо передачі (надання) вказаної земельної ділянки фізичним чи юридичним особам у власність (користування) до 2023 року не приймала.
Також, згідно з інформацією Національного центру управління та випробувань космічних засобів від 27.11.2023 № 3285-4-04.01.02-2023, зокрема наявними матеріалами космічних знімків вказаної території (земельної ділянки) встановлено, що до 2017 року територія була вільна від будь-яких об`єктів нерухомості чи споруд.
У постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі №826/1419/18 зазначено, що об`єкт слід вважати самочинним будівництвом, зокрема, за наявності хоча б однієї з таких обставин: 1) об`єкт збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт будується без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи; 3) об`єкт будується без належно затвердженого проекту з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Враховуючи встановлені обставини, а також норми статті 376 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що об`єкт нерухомого майна - комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м (складові частини об`єкта нерухомого майна: нежитлова будівля (літера А) загальною площею 26,4 кв.м, нежитлова будівля (літера Б) загальною площею 57,6 кв.м, нежитлова будівля (літера В) загальною площею 18 кв.м), який розташований на вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києві, має ознаки самочинного будівництва.
Згідно із статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 (провадження № К/9901/5732/19) та від 10 квітня 2020 року у справі №344/4319/16-а (провадження № К/9901/18858/18) зроблено висновки про те, що «…правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.
В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 Цивільного кодексу України). В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови».
За обставин, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №204/3027/20 (провадження № 61-2199св22), від 01 лютого 2023 року у справі №204/1053/20 (провадження № 61-21119св21), від 22 червня 2023 року у справі №592/16491/18 (провадження № 61-9539св22), від 04 січня 2024 року у справі №680/1009/16-ц (провадження № 61-3906св23).
Також колегією суддів під час апеляційного перегляду спору враховано, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти ШвеціЇ» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
При цьому, ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина 3 статті 13 Конституції України).
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України, частина 3 статті 1 Земельного кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 122-126 постанови від 15.09.2020 по справі №469/1044/17 звертала увагу на те, що навіть у випадку позбавлення кінцевого набувача його прав на певний об`єкт законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного, в якого придбав об`єкт, про відшкодування збитків на підставі статті 661 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного.
Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2510цс15, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (пункт 125.6.3).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частин першої та третьої статті 22 Цивільного кодексу України).
Отже, законодавство України гарантує право заявити до відповідного суб`єкта позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна. Таке відшкодування має бути надане на підставі норм матеріального права згідно з належною юридичною процедурою та за вимогою, що підтверджена доказами.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про знесення самочинного будівництва не суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 
Згідно з частиною другою статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).
Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (ст. 212 Земельного кодексу України).
Вказане підтверджується постановою Верховного Суду від 20.07.2021 у справі №914/2200/20, в якій зазначено, що на підставі положень частин 2, 3 статті 152 Земельного кодексу України, за якими власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, зокрема, відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення права, статті 212 Земельного кодексу України, якою передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, визнавши доведеними позивачем та не спростованими відповідачем обставини наявності у позивача права комунальної власності на спірну земельну ділянку, самовільне зайняття відповідачем цієї земельної ділянки шляхом встановлення огорожі за відсутності будь-яких, в тому числі договірних, підстав для цього, Верховний Суд визнав обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що позов про зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу огорожі підлягає задоволенню.
Відповідно до Висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.03.2024 у справі №915/1439/21, належним відповідачем за позовом власника землі про знесення самочинного будівництва є останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував право власності на самочинне будівництво.
Верховний Суд наголошує, що в силу вимог частини першої статті 3 Земельного кодексу України в спірних земельних правовідносинах у співвідношенні із загальним законом (ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України) спеціальним законом є Земельний кодекс України, імперативна норма частини 2 статті 212 якого підлягає пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин, пов`язаних із встановленням суб`єктного складу осіб, зобов`язаних повернути власнику землі самовільно зайняті земельних ділянок, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, а в іншій частині, не врегульованій Земельним кодексом України, можуть застосовуватися норми Цивільного кодексу України, зокрема, статті 376 цього Кодексу.
Адже, на відміну від положень частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України, які обмежують коло осіб, зобов`язаних знести об`єкт самочинного будівництва, їх забудовником (колишнім або теперішнім), норма частини другої статті 212 Земельного кодексу України суттєво розширює суб`єктний склад зобов`язаних осіб за рахунок громадян і юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, та до яких вочевидь можна віднести осіб, які придбали об`єкт самочинного будівництва в забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт.
Схожий за змістом висновок щодо пріоритетного застосування до подібних правовідносин (в частині вирішення питання обрання ефективного способу захисту прав позивача) положень частини 2 статті 212 Земельного кодексу України як спеціальної норми права викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2023 у справі № 915/1416/21.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна - комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м, (складові частини об`єкта і нерухомого майна: нежитлова будівля (літера А) загальною площею 26,4 кв.м, нежитлова будівля (літера Б) загальною площею 57,6 кв.м, нежитлова будівля (літера В) загальною площею 18 кв.м), який розташований на земельній ділянці площею 0,2858 на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києві (кадастровий номер 8000000000:78:029:0002).
Щодо вимог про скасування державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» на нерухоме майно - комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м (складові частини об`єкта нерухомого майна: нежитлова будівля (літера А) загальною площею 26,4 кв.м, нежитлова будівля (літера Б) загальною площею 57,6 кв.м, нежитлова будівля (літера В) загальною площею 18 кв.м) по вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1947000180000), здійсненої на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ігнатової Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.08.2020, індексний номер 53834263 колегія суддів керується таким.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 зроблено висновок, що право власності на об`єкт самочинного будівництва не могло бути зареєстроване за будь-якою особою інакше, ніж у визначеному статтею 376 Цивільного кодексу України порядку.
Якщо позивач прагне захистити свої права, порушені внаслідок самочинного будівництва, він має право звернутись до суду з позовною вимогою, сформульованою відповідно до положень частини четвертої або п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України, подавши позов про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості (частина п`ята статті 376 Цивільного кодексу України).
У випадку задоволення зазначеної вище вимоги позивач набуде право власності на спірний об`єкт нерухомості. Судове рішення про визнання права власності є підставою для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості з огляду на положення пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості).
Позивач також може подати позов про знесення спірного об`єкта нерухомості (частина четверта статті 376 Цивільного кодексу України).
Судовим рішенням про знесення спірного об`єкта нерухомості суд вирішує подальшу юридичну долю самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості).
Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.
Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).
У випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Оскільки під час судового розгляду було встановлено те, що спірний об`єкт нерухомості є об`єктом самочинного будівництва, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державна реєстрація права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» на нерухоме майно - комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м, (складові частини об`єкта і нерухомого майна: нежитлова будівля (літера А) загальною площею 26,4 кв.м, нежитлова будівля (літера Б) загальною площею 57,6 кв.м, нежитлова будівля (літера В) загальною площею 18 кв.м), який розташований на земельній ділянці площею 0,2858 на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києві (кадастровий номер 8000000000:78:029:0002), є незаконною.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закривається в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ігнатова Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.08.2020, індексний номер 53834263, про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» права власності на нерухоме майно - комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м, (складові частини об`єкта і нерухомого майна: нежитлова будівля (літера А) загальною площею 26,4 кв.м, нежитлова будівля (літера Б) загальною площею 57,6 кв.м, нежитлова будівля (літера В) загальною площею 18 кв.м), який розташований на земельній ділянці площею 0,2858 на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києві (кадастровий номер 8000000000:78:029:0002).
Щодо вимог Прокурора про визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки площею 0,2858 га на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:78:029:0002), укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О. та зареєстровано в реєстрі від 28.10.2024 №4388, колегія суддів враховує таке.
Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У силу норми статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.
Отже, як правильно зауважено судом першої інстанції, заявляючи позов про визнання недійсним договору, Прокурор має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.
Положеннями статті 9 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень Київської міської ради в галузі земельних відносин на її території належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб та надання земельних ділянок у користування.
Згідно зі статтею 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
За частинами першою та другою статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Виходячи із системного аналізу положень частини другої статті 124 та частини другої статті 134 Земельного кодексу України, незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці та належних на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10.10.2023 у справі № 922/563/22, від 11.08.2021 у справі № 922/443/20.
Таке правове регулювання з боку законодавця є виправданим і логічним та створює передумови одночасно як для усунення випадків покладення на власників таких об`єктів надмірного тягаря, пов`язаного з необхідністю оформлення права землекористування, так і для недопущення ухилення учасників земельних правовідносин від дотримання положень законодавства щодо отримання земельних ділянок на конкурентних засадах та/або їх отримання з метою використання, що відрізняється від цільового призначення об`єктів нерухомості, та/або у розмірі, який необґрунтовано значно перевищує площу таких об`єктів.
Згідно з рішенням Київської міської ради від 18.05.2023 № 6412/6453 ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» передано в оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,2858 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель з надання послуг власникам автотранспорту на вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно.
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 25.08.2020 за ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» зареєстровано на праві власності комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м, які розташовані на вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києві.
Проте, як встановлено під час судового розгляду, ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» у силу норми статті 376 Цивільного кодексу України не набуло право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна площею 102 кв.м, що унеможливлює отримання в оренду земельної ділянки під цим об`єктом у неконкурентний спосіб на підставі частини другої статті 134 Земельного кодексу України.
У такому випадку застосуванню підлягають загальні правила статті 135 Земельного кодексу України про проведення земельних торгів у формі аукціону.
Оскільки в силу положень частини другої статті 124, частини першої статті 134, частин першої та другої статті 135 Земельного кодексу України спірна земельна ділянка підлягала передачі в оренду виключно за результатами земельних торгів, то, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки площею 0,2858 га на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:78:029:0002), укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020».
Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 Цивільного кодексу України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга статті 216 Цивільного кодексу України).
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя цієї ж статті).
У постанові від 12.12.2018 у справі №644/7422/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.
Цивільний кодекс України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути все отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.
Цивільний кодекс України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 Цивільного кодексу України); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього кодексу). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 Цивільного кодексу України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 Цивільного кодексу України).
Оскільки і під час апеляційного перегляду спору підтвердився висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійним договору оренди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав і для задоволення позовної вимоги Прокурора про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланжерон 2020» повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,2858 га з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002 на вул. Сім`ї Шовкоплясів, 10 в Оболонському районі міста Києва.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020», колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 про задоволення позовних вимог Прокурора про зобов`язання Товариства знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ігнатова Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.08.2020, індексний номер 53834263, визнання недійсним договору оренди земельної від 28.10.2024 №4388 та зобов`язання Товариства повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,2858 га з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002 на вул. Шовкоплясів Сім`ї, 10 в Оболонському районі міста Києва, - відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Не підтвердились під час апеляційного провадження доводи Товариства про те, що судом першої інстанції не встановлено обставин того, що зазначений збудований об`єкт нерухомого майна це самочинне будівництво. Так, під час судового розгляду було встановлено, що належне Товариству нерухоме майно було збудовано на земельній ділянці, що не була відведена під будівництво, без дозвільної документації та не було введено в експлуатацію у встановлений законом спосіб, що, з огляду на вимоги ст. 376 ЦК України, підтверджує можливість віднесення цього майна до самочинно збудованого.
Безпідставними є доводи Товариства про відсутність доказів здійснення самочинного будівництва саме ним та про безпідставність заявлення вимоги про знесення самочинно збудованого майна до цього, як до кінцевого набувача майна за договором купівлі-продажу. Так, відповідно до Висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.03.2024 у справі №915/1439/21, належним відповідачем за позовом власника землі про знесення самочинного будівництва є останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував право власності на самочинне будівництво.
Норми ст. ст. 319, 388 ЦК України, а також ст. 27 Закону України «Про оренду землі», з огляду на предмет та підстави позовних вимог, узагалі не підлягали застосуванню під час розгляду спору по суті, тому, колегія суддів відхиляє доводи Товариства про недотримання судом першої інстанції норм ст. ст. 319, 388 ЦК України.
Безпідставними є доводи Товариства про те, що інформація надана Національним центром управління та випробувань космічних засобів від 27.11.2023 №3285-4-04.01.02-2023, а саме космічних знімків території земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:78:029:0002, за якими зазначена територія була вільна від об`єктів нерухомості чи споруд до 2017 року, є неналежним доказом.
Так, Національним центром управління та випробувань космічних засобів надано лише матеріали космічних знімків території спірної земельної ділянки за певний період, на яких зображено фактичний стан земельної ділянки, наявність/відсутність на ній об`єктів нерухомого майна, жодні висновки на цих матеріалах відсутні. Оскільки космічні знімки були зроблені Національним центром управління та випробувань космічних засобів у межах його діяльності, колегія суддів вважає, що цей доказ може бути оцінений судом у порядку ст. 86 ГПК України разом з іншими доказами у справі у сукупності.
За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частини першої статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Оскільки нормами чинного законодавства не встановлено обмежень щодо можливості підтвердження відсутності споруд на певній земельній ділянці виключно інформацією певного органу або ж у інший спосіб, колегія суддів визнає подану прокурором інформацію, надану Національним центром управління та випробувань космічних засобів від 27.11.2023 №3285-4-04.01.02-2023 допустимим та належним доказом.
Колегія суддів враховує доводи відзиву на апеляційну скаргу у тій мірі, у якій вони узгоджуються з висновками суду, зробленими за наслідками апеляційного провадження.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020».
Керуючись ст. ст. 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 у справі №910/4566/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2025 у справі №910/4566/25 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/4566/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 27.05.2026. 

Головуючий суддя А.О. Мальченко 

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко