УХВАЛА

02 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 202/10424/24
провадження № 61-7978сво25

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Фаловської І. М.,
суддів: Грушицького А. І., Зайцева А. Ю., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - російська федерація,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року у складі судді Доценко С. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у складі колегії суддів Космачевської Т. В., Агєєва О. В., Никифоряка Л. П. у справі за позовом  ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст заяви
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до російської федерації про відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є громадянином України. Починаючи з 2014 року, коли відповідач незаконно здійснив військове вторгнення, він зазнає моральної та психологічної шкоди своєму здоров'ю, а також значних майнових втрат.
Внаслідок незаконної окупації Криму та Донецької області російська федерація присвоїла велику кількість українських родовищ корисних копалин, внаслідок чого громадяни України понесли збитки у сумі більше 36 трильйонів дол. США.
Вважає, що особисто йому спричинено майнову шкоду в розмірі 1 990 149,79 дол. США. Крім того, такі дії російської федерації завдали йому моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн.
Також через постійні обстріли відповідача значно погіршився стан здоров`я позивача. 
З урахуванням наведеного просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду в сумі 500 000,00 грн. 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 26 серпня 2024 року прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації (далі - рф) про відшкодування моральної шкоди. Вирішив розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначив розгляд справи у судовому засіданні на 21 жовтня 2024 року о 14 год 30 хв у приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за адресою: місто Дніпро, проспект Слобожанський, 84. У судове засідання викликав осіб, які беруть участь у справі.
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 20 січня 2025 рокупозовну заяву ОСОБА_1 до рф про відшкодування моральної шкоди залишив без руху. Надав ОСОБА_1 строк п`ять днів з дня отримання ухвали для усунення зазначених в ухвалі недоліків, а саме сплати судового збору в розмірі 5 000,00 грн або надання доказів на підтвердження наявності підстав для застосування положень пункту 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що він належить до кола осіб, на яких поширюється пункт 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно з відомостями паспорта позивач не має реєстрації на окупованій території України. До позовної заяви не додано доказів на підтвердження його вимушеного переселення з тимчасово окупованої території, поранення, перебування в полоні, викрадення, незаконного позбавлення волі, а також порушення права власності на рухоме / нерухоме майно.
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 17 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до рф про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок експропріації рф природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії, залишив без розгляду. Роз`яснив позивачу право повторного звернення з такою позовною заявою після усунення зазначених в ухвалі недоліків.
Суд першої інстанції керувався тим, що позовну заяву залишено без руху на підставі частини 11 статті 187 ЦПК України. Позивачу надано п`ятиденний строк для виправлення недоліків позовної заяви, а сам, сплати судового збору або надання доказів на підтвердження підстав про звільнення від сплати судового збору. Позивачу роз`яснено наслідки неусунення недоліків у встановлений судом строк. 07 лютого 2025 року позивач подав заяву про поновлення судового розгляду, але ж судовий збір не був сплачений і не надані докази на підтвердження підстав для його звільнення. Таким чином, зазначену позовну заяву суд залишив без розгляду, оскільки провадження у справі відкрито за заявою, яку подано без додержання вимог статті 177 ЦПК України, а у встановлений судом строк позивач не сплатив судовий збір та не надав доказів про наявність підстав для його звільнення від сплати судового збору.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 04 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року - без змін.
Апеляційний суд з висновками суду першої інстанції погодився та зазначив, що в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду внаслідок експропріації рф природних ресурсів проти українського народу під час збройної агресії у сумі 500 000,00 грн, зазначивши, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Аналіз вказаної норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, які внаслідок тимчасової окупації території України, збройної агресії, збройного конфлікту рф вимушено переселилися з тимчасово окупованих територій України, були поранені, перебували в полоні, незаконно були позбавлені волі або викрадені, а також внаслідок таких дій було порушено їх право власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Тобто звільнення від сплати судового збору за цим пунктом відбувається за наявності зазначених у законі негативних наслідків для особи позивача, а саме «що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно».
На переконання апеляційного суду, законодавець передбачив звільнення від сплати судового збору позивачів у справах за позовами до держави-агресора рф про відшкодування завданої моральної шкоди у зв`язку зі збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели, зокрема, до порушення права власності на нерухоме та рухоме майно, тільки те майно, що належить особисто позивачу. Суд встановив, що позивач не є вимушено переселеною з тимчасово окупованих територій України особою, що він не був поранений чи перебував у полоні, незаконно був позбавлений волі або викрадений, а також внаслідок таких дій порушено його право власності на рухоме / нерухоме майно.
Отже, ОСОБА_1 не є тією особою, яка підлягає звільненню від сплати судового збору в розумінні пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погодився апеляційний суд, про наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, оскільки провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
Довід апеляційної скарги щодо відкриття провадження у справі, а потім залишення позовної заяви без руху апеляційний суд відхиляє, оскільки законодавець не пов`язує таке процесуальне рішення з певною стадією судового провадження.
Позов має бути залишений без руху на стадії, коли суд установить, що позовна заява подана без дотримання вимог, встановлених законами (наприклад, законами про цивільне чи адміністративне судочинство). Це може бути, якщо не сплачено судовий збір або не дотримано інші формальні вимоги до позову.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У червні 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року, справу направити до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська для продовження розгляду.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що:
суди порушили норми процесуального права, а саме суд першої інстанції через пів року скасував власну ухвалу суду, витлумачив положення Закону України «Про судовий збір», а суд апеляційної інстанції також надав власне тлумачення цьому Закону, попри те, що розгляд апеляційної скарги провів без сплати судового збору;
така мотивація не узгоджується з позиціями судів щодо вирішення спорів у справах за позовами до рф, де позивачі не сплачують судовий збір з огляду на загальне порушення права власності на корисні копалини та завдання значної моральної шкоди народові України, про що неодноразово наголошував як Верховний Суд, так і апеляційні суди у своїх постановах у межах розгляду подібних спорів. Аналогічної позиції дотримуються апеляційні суди, зокрема Хмельницький апеляційний суд, який 25 липня 2024 року у справі № 686/11476/24 скасував ухвалу суду першої інстанції та направив справу для продовження розгляду;
позивач первинно виконав вимоги ЦПК України, що відображено в ухвалі суду від 26 серпня 2024 року, тому залишення позову без розгляду є свавіллям та відступленням від норм ЦПК України, у зв`язку з чим це питання потребує висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: чи може суддя першої інстанції скасувати власну ухвалу суду про відкриття провадження? чи повинні громадяни України сплачувати судовий збір за подання позовної заяви до суду про відшкодування рф моральної шкоди, завданої внаслідок експропріації рф природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії?
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 02 липня 2025 року відкрив касаційне провадження, витребував справу із суду першої інстанції. 
У серпні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 24 лютого 2026 року призначив справу до судового розгляду.
Верховний Суд ухвалою від 21 жовтня 2025 рокусправу призначив до судового розгляду.
Верховний Суд ухвалою від 11 лютого 2026 року справу передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 11 березня 2026 року справу повернула на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 16 квітня 2026 року передав справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.
Мотиви, якими керується Верховний Суд
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для передання справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2025 року у справі № 947/16221/24 (провадження № 61-13223св24) та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 463/5308/22 (провадження № 61-876св23), та зробити висновок про те, що: «від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються позивачі виключно у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно».
Необхідність відступлення від висновків у наведених постановах суду касаційної інстанції викликана таким.
Законом України «Про судовий збір» визначено правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. 
Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір»). 
Платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом (частина перша статті 2 Закону України «Про судовий збір»).
Гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя‚ від 14 травня 1981 року № R (81) 7: «В тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).
Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України.
У частині другій статті 3 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік об`єктів - заяв до суду, за подання яких судовий збір не справляється, а в статті 5 цього Закону - вичерпний перелік суб`єктів, які звільняються від сплати судового збору за подання до суду позовів, заяв, скарг та за видачу судами документів, а також підстави звільнення від сплати судового збору осіб, які звертаються із заявами про захист не власних прав, а охоронюваних законом прав та інтересів інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, зокрема, звільняються: 22) позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Отже, пільги, надані цим Законом особі, відповідно до її статусу та у пов`язаних з його реалізацією справах не поширюються на подання позовів, відмінних за характером спору.
Наведені у Законі України «Про судовий збір» випадки звільнення від сплати судового збору є вичерпними.
Водночас у Верховному Суді склалася неоднорідна практика щодо застосування пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2025 року у справі № 947/16221/24 (провадження № 61-13223св24) зазначено: «Позивач обґрунтовував позов до російської федерації про відшкодування моральної шкоди тим, що 24 лютого 2022 року росія здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, внаслідок терористичних дій відповідача йому завдано моральної шкоди, адже він опинився на межі життя і смерті. Через військові події він змушений перебувати в бомбосховищах, не спати вночі та постійно перебувати в тривозі. Через війну залишився безробітним, не може реалізувати себе на ринку праці, постійно відчуває хвилювання за власне життя. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Аналіз практики ЄСПЛ дає змогу зробити висновок, що термін «майно» стосується цілої низки об`єктів, щодо яких у фізичних і юридичних осіб виникли або можуть виникати в майбутньому майнові інтереси, зокрема щодо очікуваного доходу. Зміст терміна охоплює як наявне майно, так й активи, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може обґрунтувати, що вони випливають із його «законних очікувань» (рішення ЄСПЛ у справах «Мелахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1989 року, «Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії» від 20 листопада 1995 року, «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року, «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Остапенко проти України» від 14 червня 2007 року). Отже, концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». За певних обставин справи законне очікування на отримання певного активу може розглядатися як «майно» відповідно до практики ЄСПЛ, що дозволяє його захистити від неправомірного втручання згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, в судовому рішенні. Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року). Тобто суд першої інстанції мав вимагати від позивача уточнити свої позовні вимоги саме в контексті можливості застосування пункту 22 статті 5 Закону про судовий збір, однак цього не зробив. Не звернув уваги на цю обставину і суд апеляційної інстанції.».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 947/16602/24 (провадження № 61-13565св24) зазначено: «Результат аналізу вказаної норми матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, які внаслідок тимчасової окупації території України, збройної агресії, збройного конфлікту рф вимушено переселилися з тимчасово окупованих територій України, були поранені, перебували в полоні, незаконно були позбавлені волі або викрадені, а також внаслідок таких дій було порушено їх право власності на рухоме та/або нерухоме майно. У справі, що переглядається, ОСОБА _1 звернувся до суду з позовом до держави-агресора російської федерації про стягнення моральної шкоди у зв?язку із порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо права на мирне володіння своїм майном внаслідок збройної агресії рф, що призвело до порушення права власності позивача на нерухоме майно. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без руху апеляційну скаргу, а згодом її повертаючи, не врахував пункт 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не звернув уваги на те, що вказаною нормою передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої моральної шкоди у зв`язку з збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до порушення права власності на нерухоме майно. Апеляційний суд залишив поза увагою те, що ОСОБА _1 звернувся з позовом до держави-агресора російської федерації про відшкодування моральної шкоди у зв?язку з збройною агресією, що призвело до порушення права власності на нерухоме майно, а тому він є таким, що відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання цього позову. За таких обставин Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поклав на заявника обов`язок зі сплати судового збору та повернув апеляційну скаргу.».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 463/5308/22 (провадження № 61-876св23) зазначено: «Апеляційний суд, залишаючи без руху апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а згодом її повертаючи, помилково не врахував приписи пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Суд апеляційної інстанції належно не врахував те, що ОСОБА_2 як третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору звернувся до суду із позовом до держави-агресора про відшкодування шкоди, тому за законом, а саме відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору».
Водночас в ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2025 року у справі № 619/1857/25 (провадження № 61-9994ск25) зазначено: «Як убачається з касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, позовна заява ОСОБА _1 не містить доводів, що заявлена нею моральна шкода, завдана у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, призвела позивача до передбачених у цьому пункті наслідків (вимушене переселення з тимчасово окупованих територій, загибель, поранення, перебування в полоні, незаконне позбавлення волі або викрадення, порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно (оскільки останнє стосується прав власника майна, а позивач таким не є). Ураховуючи наведене, позивач не звільняється від сплати судового збору за подання цієї касаційної скарги.».
В ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2025 року у справі № 381/5233/24 (провадження № 61-9661ск25) зазначено: «У справі, судове рішення у якій оскаржується в касаційному порядку, ОСОБА _1 звернулася з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди, а не з позовом про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, дія пункту 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» на заявника не поширюється. Крім того, безпідставним є посилання заявника на пункт 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки позовна заява ОСОБА _1 не містить доводів, що заявлена нею моральна шкода, завдана у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, призвела відносно позивача до передбачених у цьому пункті наслідків (вимушене переселення з тимчасово окупованих територій України, загибель, поранення, перебування в полоні, незаконне позбавлення волі або викрадення, порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно). Ураховуючи наведене, заявник не звільнена від сплати судового збору за подання цієї касаційної скарги.».
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що необхідним є встановлення однозначного розуміння пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», зокрема із відступленням від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2025 року у справі № 947/16221/24 (провадження № 61-13223св24) та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 463/5308/22 (провадження № 61-876св23).
У частині другій статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.
Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
З урахуванням наведеного справа підлягає прийняттю до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
З огляду на вказане справа розглядатиметься Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Прийняти до розгляду справу № 202/10424/24 за позовом   ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування моральної шкоди.
Призначити справу № 202/10424/24 до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач І. М. Фаловська

Судді А. І. Грушицький 

А. Ю. Зайцев

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

Є. В. Синельников

М. Є. Червинська