ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 420/35560/23
адміністративне провадження № К/990/47449/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Жука А. В., Радишевської О. Р.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу, за позовом ОСОБА_1 до директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради Швець Надії Василівни, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, провадження в якій відкрито, 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024 (колегія суддів у складі: Шеметенко Л. П., Градовського Ю. М., Турецької І. О.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради Швець Н. В., у якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність розпорядника публічної інформації - директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради Швець Н. В. - щодо ненадання копій запитуваних документів на запит на публічну інформацію ОСОБА_1 від 30.11.2023;
- зобов`язати директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Швець Н. В. надати ОСОБА_1 копії запитуваних документів на запит на публічну інформацію від 30.11.2023;
- стягнути з директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради Швець Н. В. на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 01.12.2023 вона звернулася до Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» із запитом на публічну інформацію від 30.11.2023, у якому просила надати правовстановлюючі документи, на підставі яких було виготовлено технічний паспорт від 30.10.2018 на нежитлове приміщення загальною площею 24,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та технічний паспорт від 30.10.2018. Оскільки зазначене нежитлове приміщення належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради, тому запит стосується комунального майна, а інформація стосовно запитуваного майна не є таємною або конфіденційною, а відтак, не може бути прихованою від громади. 11.12.2023 відповідачем повідомлено про відмову у наданні інформації у зв`язку із тим, що вона має укласти договір із відповідачем для можливості отримати запитувану публічну інформацію. Позивачка уважає відмову безпідставною, необґрунтованою та такою, що порушує її охоронюване законом та гарантоване державою право на отримання інформації. Крім того, позивачка зазначає про те, що ненаданням запитуваної інформації їй завдано моральну шкоду, яка полягає у сильних душевних хвилюваннях, головному болі, втраті довіри до органів місцевого самоврядування, віри в справедливість, непорушність конституційних прав, яку вона оцінює у 5000,00 грн.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 звернулася до Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради із запитом на публічну інформацію від 30.11.2023, у якому зазначила, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Додаток № 1) підставою для державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення загальною площею 24,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , 14.12.2018 було зареєстровано право власності за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради, зазначено: « 1. Технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 30.10.2018, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР; 2. Рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 510, виданий 27.09.1990, видавник: Одеська міська рада, розмір частки: 1/1, власники: Територіальна громада, Одеська міська рада, код ЄДРПОУ: 26597691. Оскільки реєстрація права власності на комунальну власність, яка належить територіальній громаді міста Одеси, має бути відкритою, рішення про прийняття в комунальну власність майна та про приватизацію такого майна має бути оприлюднено, правовстановлювальні документи на підставі, яких було здійснено таку реєстрацію, не є таємницею та розкриття такої інформації не порушує права третіх приватних осіб, та з огляду на викладене просила: надати всі правовстановлювальні документи, на підставі яких було виготовлено технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 30.10.2018, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР; надати технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 30.10.2018, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР».
У відповідь на указаний запит Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради листом від 11.12.2023 № 4457/03.01-18 повідомило позивача, що Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради не є розпорядником інформації, зазначеної у запиті, у розумінні пункту 5 частини першої статті 13 Закону України від 13.01.2011 № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI), оскільки ця інформація не відноситься до інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці особи, яка обіймає керівну посаду в комунальному підприємстві. Також повідомлено, що за архівними даними станом на 07.12.2023 в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: місто Одеса, загальною площею 24,3 кв.м, виготовленого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради 30.10.2018; надати копію правовстановлюючого документу, на підставі якого 14.12.2018 було зареєстровано право власності на зазначене нежитлове приміщення, не є можливим у зв`язку із відсутністю в матеріалах інвентаризаційної справи.
Крім того, повідомлено, що відповідно до пунктів 1.4., 6.1., 2.2.4., 2.2.6 Статуту Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.07.2021 № 462-VIII (далі - Статут), підприємство є комерційним, самостійно здійснює свою господарську діяльність на принципах господарського розрахунку, предметом господарської діяльності підприємства для реалізації мети створення є ведення і зберігання інвентаризаційних та реєстраційних справ, створених підприємством за результатами оформлення та/або реєстрації прав на нерухоме майно, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013, надання інформації та/або копій матеріалів, що знаходяться на зберіганні у підприємства, у тому числі на договірних засадах. За таких обставин, для отримання копії технічного паспорта на нежитлове приміщення, загальною площею 24,3 кв.м, розташоване за адресою: місто Одеса, пров. Некрасова, 5, виготовленого 30.10.2018 позивачу необхідно укласти договір та здійснити оплату робіт та послуг, які реалізує Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради.
Позивачка уважає протиправною бездіяльність щодо ненадання копій запитуваних документів на запит на публічну інформацію від 30.11.2023, а тому звернулася до суду з цим позовом.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2024, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі в справі як співвідповідача Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.06.2024 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради щодо ненадання копій запитуваних документів на запит на публічну інформацію ОСОБА_1 від 30.11.2023. Зобов`язано Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» надати ОСОБА_1 копії запитуваних документів на запит на публічну інформацію від 30.11.2023. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції, розглядаючи справу по суті та частково задовольняючи позов, дійшов висновку, що запитувана позивачем інформація є суспільно необхідною, оскільки інформація про використання бюджетних коштів та комунального майна є предметом суспільного інтересу, при цьому, за загальним правилом, не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.
Щодо твердження відповідача про те, що останній не є зберігачем інвентаризаційних справ, оскільки чинне законодавство не містить поняття зберігач інвентаризаційної справи, суд першої інстанції зазначив, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні розпорядника публічної інформації. Судом першої інстанції установлено та не заперечувалося відповідачами, що копія технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна є у володінні Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, яка міститься в матеріалах інвентаризаційної справи. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки запитувані документи знаходились в розпорядженні Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, відповідач повинен був їх надати на запит. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що відповідь Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради не містить жодних посилань на підставі відмови у задоволенні запиту позивачки на інформацію, які передбачені частиною першою статті 22 Закону № 2939-VI. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача, які полягають у ненаданні публічної інформації на запит, є протиправними. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним відповідачем у цій справі є Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що сам лише факт порушення прав позивачки не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. Однак позивачкою таких доказів суду не надано, а відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не доведено наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2024 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.06.2024 скасовано та прийнято нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що у контексті спірних правовідносин на відповідача не розповсюджуються приписи пункту 5 частини першої статті 13 Закону № 2939-VІ, оскільки зберігання інвентаризаційних справ не відноситься до делегованих органом місцевого самоврядування повноважень, що, водночас, свідчить про відсутність підстав вважати відповідача розпорядником інформації.
Щодо висновків суду першої інстанції, що запитувана позивачем інформація є суспільно необхідною, оскільки інформація про використання бюджетних коштів та комунального майна є предметом суспільного інтересу, апеляційний суд зазначив, що на обґрунтування позову, а також в інших заявах по суті справи, позивачка неодноразово зазначала, що нежитлове приміщення загальною площею 24,3 кв. м, розташоване за адресою: місто Одеса, пров. Некрасова, 5, належить їй на праві приватної власності та було неправомірно передано у комунальну власність, а також вказувала, що запит на публічну інформацію було фактично подано з метою спростування тверджень відповідача у межах справи № 522/23266/23-Е. Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, якщо розглядати спірні правовідносини через призму надання доступу до публічної інформації відповідно до Закону № 2939-VI, то у світлі наведених позивачкою обґрунтувань позову наразі немає достатніх підстав стверджувати, що інформація, яку вона просить надати, становить суспільний інтерес. Більш того, суд зазначив, що наведені обставини дозволяють стверджувати, що запитувана інформація становить інтерес виключно для позивачки та запитувалася з метою захисту її майнових інтересів, зокрема, права приватної власності на зазначене нерухоме майно. Крім того, запитувана позивачкою інформація також не є інформацією про використання бюджетних коштів та комунального майна. У цьому контексті суд апеляційної інстанції зазначив, що не відповідає завданню адміністративного судочинства ініціювання провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у цивільному провадженні, або з метою спростування тверджень відповідача поза межами цивільного процесу.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради не є розпорядником публічної інформації, у розумінні статті 13 Закону № 2939-VI, а тому правомірно відмовив позивачці у наданні копії запитуваних документів на запит на публічну інформацію від 30.11.2023.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг
Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивачка звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024 та залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.06.2024. 
Підставою касаційного оскарження скаржник зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
На обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції визнав відповідача не бюджетною організацію без врахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.03.2018 у справі № 815/1216/16 у подібних правовідносинах, що, на думку скаржниці, призвело до помилкового застосування апеляційним судом пункту 5 частини першої статі 13 Закону № 2939-VI, якою не передбачено надання інформації стосовно бюджетних коштів, умов отримання комунальної власності.
Крім того, скаржник зазначає, що Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради створено та діє на основі комунального майна, а отримані ним доходи, згідно з частиною першою статті 327 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є майном, що перебуває у комунальній власності, яке належить територіальній громаді міста Одеси та перебуває у відповідача на праві господарського відання відповідно до частини першої статті 24 Господарського кодексу України (далі - ГК України), частини другої статті 327 ЦК України та Статуту. За рахунок цих коштів працівники Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» отримують заробітну плату, а визначену засновником частку перераховують до бюджету, тому, згідно з частиною п`ятою статті 6 Закону № 2939-VI, не може бути обмежено доступ до інформації щодо бюджетних коштів та комунального майна. Скаржник уважає, що суд апеляційної інстанції встановив майже всі підстави для задоволення позовних вимог, але не застосував їх або витлумачив неправильно.
Також скаржник наголошує, що на момент звернення позивачки до відповідача із запитом про надання публічної інформації відповідач діяв саме як зберігач інвентаризаційних справ міста Одеси, а тому є належним розпорядником запитуваної інформації і у цих правовідносинах діє не як підприємство, яке здійснює господарську діяльність, а як архів інвентаризаційних справ міста Одеси за дорученням органу місцевого самоврядування. Звертає увагу, що інших архівів/установ, які б зберігали інвентаризаційні справи міста Одеса, починаючи з радянських часів у місті Одесі, не існує. 
Посилання апеляційного суду на той факт, що чинним законодавством не передбачено зберігання інвентаризаційних справ юридичною особою, яка здійснює господарську діяльність, і навіть заборонено, бо це є порушенням добросовісної конкуренції та економічної діяльності, на думку скаржника, не спростовує той факт, що у порушення чинного законодавства Одеська міська рада призначила своє підприємство - Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради зберігачем. Рішення Одеської міської ради в частині визнання відповідача зберігачем не визнано судом незаконним.
Окрім цього, скаржник зазначає, що на момент звернення позивачки із запитом від 30.11.2023 до відповіді на нього від 11.12.2023 поняття «зберігач інвентаризаційної справи» було визначено у Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127 (далі - Інструкція № 127). Ця Інструкція втратила чинність 11.12.2023 на підставі наказу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 12.10.2023 № 939, а відтак, спірні правовідносини виникли до втрати зазначеною Інструкцією чинності. Тому, на думку скаржника, цей спір має розглядатися у рамках норм, які діяли на момент звернення позивачки із запитом та надання відповіді.
Крім того, на думку скаржника, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що належним розпорядником запитуваної позивачкою інформації є Одеська міська рада як власник майна, оскільки: запитуваний технічний паспорт виготовлений не Одеською міською радою, а саме відповідачем - Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, а тому останнє є належним розпорядником запитуваної інформації; запитуване рішення від 27.09.1990 № 510, на підставі якого Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради виготовило технічний паспорт, мало б підтвердити право власності Одеської міської ради на нерухоме майно, однак його не існує.
Позиція інших учасників справи
Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Рух касаційної скарги
10.12.2024 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2024 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів: Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 420/35560/23.
Ухвалою Верховного Суду від 25.12.2024 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024.
Розпорядженням в. о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 29.05.2026 № 582/0/78-26 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 420/35560/23 у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Мартинюк Н. М., яка входить до складу постійної колегії суддів.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2026 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючу суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Радишевську О. Р. для розгляду судової справи № 420/35560/23.
Ухвалою Верховного Суду від 09.06.2026 закінчено підготовку цієї справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Позиція Верховного Суду
Релевантні джерела права та акти їхнього застосування
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 1 Закону України від 02.10.1992 № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Статтею 5 Закону № 2657-XII визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до частин першої, другої статті 7 Закону № 2657-XII право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Статтею 10 Закону № 2657-XII визначено, що за змістом інформація поділяється на такі види: інформація про фізичну особу; інформація довідково-енциклопедичного характеру; інформація про стан довкілля (екологічна інформація); інформація про товар (роботу, послугу); науково-технічна інформація; податкова інформація; правова інформація; статистична інформація; соціологічна інформація; критична технологічна інформація; інші види інформації.
Відповідно до статті 29 Закону № 2657-XII інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон № 2939-VI.
Статтею 1 Закону № 2939-VI визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Статтею 5 Закону № 2939-VI визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. 
Частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Відповідно до частин п`ятої, восьмої статті 6 Закону № 2939-VI не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України «Про державну таємницю»), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно (крім випадків, передбачених частиною другою статті 23 Закону України «Про основи національного спротиву»). Не може бути також обмежено доступ до інформації про наявність у фізичних осіб податкового боргу. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону. Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
Відповідно до статті 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
Частиною другою статті 13 Закону № 2939-VI передбачено, що до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:
1) інформацією про стан довкілля;
2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;
3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;
4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 2939-VI на розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, юридичних осіб публічного права з числа розпорядників інформації, визначених у пункті 5 частини першої цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині надання відповідної інформації за запитами.
За правилами статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом. Запит, що пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань доступу до публічної інформації (стаття 16 Закону № 2939-VI).
Частиною першою статті 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Відповідно до частин другої-шостої статті 19 Закону № 2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі. З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.
Статтею 20 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Згідно з частиною третьою статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Частиною четвертою статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону № 2939-VI оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до КАС України.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Водночас суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Частиною третьою статті 341 КАС України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Скаржниця ставить під сумнів правильність застосування судом апеляційної інстанції пункту 5 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI, якою не передбачено надання інформації стосовно бюджетних коштів, умов отримання комунальної власності тощо та скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.06.2024.
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, виходить із такого.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з відмовою Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради у наданні позивачці запитуваної інформації, а саме: « 1. надати всі правовстановлюючі документи, на підставі яких було виготовлено технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 30.10.2018, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР; 2. надати технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 30.10.2018, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР».
Відмова обґрунтована тим, що Комунальне підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради не є розпорядником інформації, зазначеної у запиті, у розумінні пункту 5 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI, оскільки вказана інформація не відноситься до інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці особи, яка обіймає керівну посаду в комунальному підприємстві.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позов, посилаючись на пункт 5 частини першої, частину другу статті 13 Закону № 2939-VI та статтю 29 Закону № 2657-XII, дійшов висновку, що, якщо в організації, установи або навіть приватної компанії є інформація, необхідна для суспільства, особа має право отримати цю інформацію, а розпорядник зобов`язаний її надати; перелік видів інформації, що може бути предметом суспільного інтересу, не є вичерпним; з огляду на характер суспільно необхідної інформації законодавство не надає вичерпного визначення цього поняття; гнучкість законодавства в цьому аспекті виправдано надає судам можливість визначати, чи є конкретна інформація суспільно необхідною, з врахуванням індивідуальних обставин справи.
При цьому, суд першої інстанції установив, що 30.10.2018 між Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради та Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було укладено замовлення зобов`язання № 498791.72.18 щодо виготовлення технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна 1-го поверху, розташованого за адресою: м. Одеса, пров. Некрасова, 5. Запит стосувався нежитлового приміщення, що належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради, тож запит стосується комунального майна. Крім того, суд першої інстанції установив, що технічний паспорт від 30.10.2018 на нежитлове приміщення загальною площею 24,3 кв.м. за адресою: м. Одеса, пров. Некрасова, 5, був виготовлений Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради на замовлення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради за бюджетні кошти, а тому дійшов висновку, що інформація про використання бюджетних коштів та комунального майна є предметом суспільного інтересу.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що, за загальним правилом, не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI, вказану інформацію може бути обмежено в доступі, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину. У цьому контексті така інформація є суспільно необхідною.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки запитувані документи знаходились в розпорядженні Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, останнє повинно було їх надати на запит.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що у контексті спірних правовідносин на відповідача не розповсюджуються приписи пункту 5 частини першої статті 13 Закону № 2939-VІ, оскільки зберігання інвентаризаційних справ не відноситься до делегованих органом місцевого самоврядування повноважень, що, водночас, свідчить про відсутність підстав вважати відповідача розпорядником інформації.
Щодо висновків суду першої інстанції, що запитувана позивачем інформація є суспільно необхідною, оскільки інформація про використання бюджетних коштів та комунального майна є предметом суспільного інтересу, апеляційний суд зазначив, що, якщо розглядати спірні правовідносини через призму надання доступу до публічної інформації, відповідно до Закону № 2939-VI, то у світлі наведених позивачкою обґрунтувань позову немає достатніх підстав стверджувати, що інформація, яку вона просить надати, становить суспільний інтерес. Крім того, запитувана позивачкою інформація також не є інформацією про використання бюджетних коштів та комунального майна.
Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів обох інстанцій, оскільки вони не ґрунтуються на повному і всебічному встановленні обставин справи та їх належній правовій оцінці.
Аналіз наведених норм права свідчить, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
При цьому запитувана інформація може бути у володінні як суб`єкта владних повноважень, так і інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом № 2939-VI, деталізація видів яких міститься у статті 13 указаного Закону.
Так, окрім суб`єктів владних повноважень, до розпорядників інформації відносяться, зокрема:
- юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
- особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
- суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
- юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
Водночас до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, прирівнюються також суб`єкти господарювання, які володіють:
1) інформацією про стан довкілля;
2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;
3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;
4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
Отже, структура статті 13 Закону № 2939-VI визначає перелік розпорядників публічної інформації, на яких поширюються норми Закону № 2939-VI. Однак лише суб`єкти владних повноважень є розпорядниками всієї інформації, яка знаходиться у їх володінні. Всі інші розпорядники інформації, визначені цим Законом, залежно від категорії, до якої вони належать, є розпорядниками лише певної частини наявної у їх володінні інформації.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 13 Закону № 2939-VI комунальні підприємства можуть бути розпорядниками, серед іншого, інформації, що становить суспільний інтерес.
При цьому, відповідно до частини другої статті 29 Закону № 2657-XII предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
Отже, перелік інформації, що становить суспільний інтерес, не є вичерпним, а публічність такої інформації визначається значимістю такої інформації для суспільства в кожному випадку окремо.
Поняття та ознаки суб`єкта господарювання визначені у статті 55 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до частин першої, другої якої суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
Суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Частинами першою статті 3 ГК України передбачено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
Відповідно до частини першої статті 78 ГК України комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління.
Згідно з частинами другою, третьою, четвертою статті 78 ГК України орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.
Як установлено судами попередніх інстанцій, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, відповідно до Статуту, є комунальним підприємством, яке здійснює свою господарську діяльність на підставі господарського розрахунку та власного комерційного ризику, не фінансується із бюджетів будь-яких рівнів.
Відповідно до підпунктів 2.2.1, 2.2.3, 2.2.4 пункту 2.2 Статуту предметом діяльності Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради є: здійснення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна; надання копій матеріалів первинної або попередньої технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, які відсутні у Реєстрі будівельної діяльності за запитами виконавцю та/або замовнику, які зберігаються на Підприємстві; ведення і зберігання інвентаризаційних та реєстраційних справ, створених Підприємством за результатами оформлення та/або реєстрації прав на нерухоме майно, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013.
Отже, як установлено судами попередніх інстанцій та убачається з матеріалів справи, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради створене міською радою, за своєю організаційно-правовою формою є комунальним комерційним унітарним підприємством.
Таким чином, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради має специфічний юридичний статус, через що воно одночасно підпадає під кілька різних пунктів частини першої статті 13 Закону № 2939-VI.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, дійшов висновку, що Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради зобов`язано надавати за запитами лише інформацію, яка зазначена у пункті 5 частини першої статті 13 Закону № 2939-VІ, оскільки воно здійснює господарську діяльність на підставі госпрозрахунку та власного комерційного ризику, не фінансується із бюджетів будь-яких рівнів, не виконує жодних делегованих державою повноважень; решта інформації, розпорядником якої потенційно може бути Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, не відноситься до категорії публічної інформації. Водночас суд першої інстанції, установивши, що технічний паспорт від 30.10.2018 на нежитлове приміщення загальною площею 24,3 кв.м. за адресою: місто Одеса, провулок Некрасова, 5, був виготовлений Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради на замовлення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради за бюджетні кошти, дійшов висновку, що інформація про використання бюджетних коштів та комунального майна є предметом суспільного інтересу.
Також суд першої інстанції установив, що копія технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна є у володінні Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, яка міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, а відтак, дійшов висновку, що відповідач повинен був їх надати на запит.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради не відповідає вимогам Закону № 2939-VI та відсутні підстави, передбачені частиною першою статті 22 Закону № 2939-VI, для відмови у задоволенні запиту.
Суд апеляційної інстанції у контексті спірних правовідносин дійшов висновку, що на відповідача не розповсюджуються приписи пункту 5 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI, оскільки, на думку суду, зберігання інвентаризаційних справ не відноситься до делегованих органом місцевого самоврядування повноважень, що, водночас, свідчить про відсутність підстав уважати відповідача розпорядником інформації. Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що зберігання інвентаризаційних справ за своєю правовою природою є технічною функцією, покладеною на відповідача відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, та не відповідає ознакам владних (управлінських) повноважень; жодною нормою чинного законодавства не визначено зберігання інвентаризаційних справ як повноваження або ж обов`язок органу місцевого самоврядування.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що поняття «зберігач інвентаризаційної справи» було визначено в Інструкції № 127, яка втратила чинність 11.12.2023 на підставі наказу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури від 12.10.2023 № 939. Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 488 затверджено Порядок проведення технічної інвентаризації, який не містить поняття «зберігач інвентаризаційної справи». Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з 11.12.2023 у законодавстві взагалі відсутнє поняття «зберігач інвентаризаційної справи».
Водночас суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, не у повній мірі з`ясували, чи підпадає Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, окрім ознак розпорядника інформації, передбаченого пунктом 5 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI, під інші критерії, визначені пунктами 2-4 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI, та не у повній мірі надали цим обставинам належної правової оцінки.
Суди попередніх інстанцій не дослідили, чи виконує відповідач - Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради - делеговані повноваження органу місцевого самоврядування у межах спірних правовідносин, пов`язаних із зберіганням, оновленням та використанням архівних матеріалів на об`єкти нерухомого майна, обліком об`єктів нерухомого майна, розташованого на території міста Одеса, та наданням інформації та/або копій матеріалів, що знаходяться на зберіганні щодо об`єктів нерухомого майна, які створені та/або отримані у процесі виконання публічних функцій, що має вирішальне значення для встановлення його статусу як розпорядника інформації, у розумінні пунктів 2, 3 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI, ураховуючи те, що на момент звернення позивачки до Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради із запитом на публічну інформацію від 30.11.2023 була чинною Інструкція № 127.
Так, згідно з частиною першою статті 20 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Як зазначає позивачка у позовній заяві, вона 01.12.2023 звернулася до Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» із запитом на публічну інформацію від 30.11.2023. Таким чином, останній день надання відповіді на запит позивачки - 08.12.2023. Тобто за три дні до втрати чинності Інструкцією № 127.
Отже, спірні правовідносини виникли до втрати зазначеною Інструкцією чинності. Тому цей спір має розглядатися на підставі норм, які діяли на момент звернення позивачки із запитом до відповідача.
Так, за приписами пункту 2 розділу І Інструкції № 127 зберігач - юридична особа публічного права, яка здійснює зберігання інвентаризаційної справи за місцем розташування об`єкта нерухомого майна. Зберігач не проводить роботи з технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна; інвентаризаційна справа - сукупність матеріалів технічної інвентаризації, що характеризують об`єкт нерухомого майна і які є підставою для надання інформації про такий об`єкт. Інвентаризаційна справа має свій інвентаризаційний номер, який надає зберігач.
Також відповідно до пункту 7 розділу ХІ Інструкції № 127 надання достовірної інформації з матеріалів технічної інвентаризації та зняття копій з них на запити фізичних та юридичних осіб проводяться безпосередньо працівниками зберігача.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, щоб визначити, чи було обґрунтованим обмеження в доступі до інформації, при аналізі відповідних справ, Європейський суд з прав людини та вітчизняні суди застосовують «трискладовий тест».
Велика Палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 08.11.2016 у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» («Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary», заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункт 158-170):
- мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;
- характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;
- особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;
- готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.
Про необхідність застосування «трискладового тесту» Європейський суд з прав людини також зазначає в пункті 25 рішення від 05.10.2023 у справі «Аврамчук проти України» (заява № 65906/13). Суд дійшов висновку, що національні суди не пояснили, чому частина п`ята статті 6 Закону № 2939-VI або його «трискладовий тест» не були застосовані у справі заявника. Це призвело до того, що суди не здійснили балансування потенційних інтересів, зокрема інтересу заявника в доступі до інформації суспільного значення та необхідності захисту прав приватних осіб.
Так, хоча «трискладовий тест» прямо не згадується в українському законодавстві, але за усталеною правозастосовчою практикою він є засобом перевірки наявності необхідних умов для обмеження доступу до інформації. Іншими словами, обмеження доступу до публічної інформації без застосування «трискладового тесту» є незаконним і порушує право особи на інформацію. При цьому «трискладовим» тест названо тому, що він передбачає три умови, наявність яких (усіх разом) вимагається для обмеження доступу до інформації.
Для визначення можливості обмеження доступу до інформації застосовується «трискладовий тест» за частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI. Якщо розпорядник інформації встановив, що запитувана інформація належить до інформації з обмеженим доступом, він має визначити її вид (конфіденційна, таємна або службова).
Наступний крок - з`ясувати, чи стосується запитувана інформація: інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку; можливого виникнення заворушень або злочинів у разі її розголошення; охорони здоров`я населення; захисту репутації або прав інших осіб; отримання інформації конфіденційним шляхом; авторитету та неупередженості правосуддя.
Якщо на всі поставлені питання відповідь негативна, розпорядник інформації надає доступ до запитуваної інформації.
Якщо хоча б на одне з поставлених вище питань є позитивна відповідь, розпорядник інформації має визначити, чи спричинить розголошення інформації істотну шкоду зазначеним інтересам.
Якщо відповідь на це питання негативна - запитувана інформація надається. Якщо відповідь позитивна - розпорядник інформації має визначити, чи переважає шкода від її оприлюднення над суспільним інтересом у її отриманні.
У разі позитивної відповіді - відмовляють у доступі до інформації. У випадку негативної відповіді - доступ до інформації надають.
Таким чином, передумовою для визначення підстав відкритості чи обмеження інформації є застосування «трискладового тесту».
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Отже, як національні, так і міжнародні норми прямо передбачають можливість обмеження доступу до інформації, якщо це здійснюється на законних підставах, відповідає принципу домірності та спрямоване на захист важливих суспільних інтересів.
Однак при обмеженні доступу до інформації розпорядник інформації має дотримуватися балансу між суспільним інтересом до відповідної інформації та необхідністю захисту прав приватних осіб.
Таким чином, у таких випадках відбувається зіставлення публічних та приватних інтересів, а завданням суду при вирішенні спору є встановлення того, який інтерес переважає.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 990/161/23, від 24.01.2019 у справі № 9901/510/18, від 23.01.2025 у справі № 990/291/24, від 17.07.2025 у справі № 990/406/24, від 16.10.2025 у справі № 990/162/24.
Тягар доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача-запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI, який гарантує право кожної особи знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2020 у справі № 9901/105/20).
Щодо характеру запитуваної інформації, то Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.03.2020 у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (заява № 10090/16, пункти 84-85) зазначив, що інформація, дані або документи, до яких вимагається доступ, як правило, повинні відповідати критерію суспільного інтересу, щоб призвести до необхідності їхнього поширення відповідно до Конвенції. Така необхідність може існувати, коли, inter alia, поширення інформації забезпечує прозорість у порядку ведення державних справ та у питаннях, що становлять інтерес для суспільства в цілому, і таким чином, дозволяє широкій громадськості брати участь у державному управлінні (там само, пункт 161).
Суд наголосив, що визначення того, що може становити предмет суспільного інтересу, буде залежати від обставин кожної справи. Суспільний інтерес виникає щодо питань, які впливають на громадськість такою мірою, що вона може на законних підставах цікавитися ними, які привертають її увагу або які значною мірою стосуються її, особливо якщо такі питання впливають на добробут громадян чи життя громади. Це також стосується питань, здатних призвести до значних суперечок щодо важливих соціальних викликів або проблем, про які громадськість бажатиме отримати інформацію. Суспільний інтерес не може зводитися до прагнення громадськості отримати інформацію про приватне життя інших людей або до бажання аудиторії дізнатися сенсацію чи, навіть, до вуайризму. Для того, щоб з`ясувати, чи має документ важливе загальне значення, необхідно оцінити його в цілому з урахуванням контексту, в якому він з`являється (там само, пункт 162).
Водночас суди попередніх інстанцій, зазначаючи в оскаржуваних рішеннях про «трискладовий тест», передбачений частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI, зокрема не встановили: чи переслідує обмеження легітимну мету, чи може розголошення інформації завдати істотної шкоди відповідним інтересам, та чи переважає така шкода суспільний інтерес в отриманні інформації.
Щодо послання апеляційного суду, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції на відсутність підстав стверджувати, що інформація, яку просить надати позивачка, становить суспільний інтерес, що запитувана інформація становить інтерес виключно для позивачки та запитувалася з метою захисту її майнових інтересів, зокрема, права приватної власності на зазначене нерухоме майно, Верховний Суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 19 Закону № 2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Щодо послання апеляційного суду, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції на те, що запит позивачки про надання публічної інформації має бути звернутий до належного розпорядника, яким у межах спірних правовідносин є Одеська міська рада (як власник нерухомого майна, розташованого за адресою: місто Одеса, провулок Некрасова, 5) або Департамент комунальної власності Одеської міської ради (як виконавчий орган зазначеної ради, на який покладена функція здійснення обліку та інвентаризації об`єктів нежитлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Одеси), Верховний Суд зазначає, що, якщо розпорядник не володіє запитуваною інформацією, то за правилами частини третьої статті 22 Закону № 2939-VI, він зобов`язаний був направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Отже, судами попередніх інстанцій фактично допущено неповноту дослідження обставин справи, оскільки не у повному обсязі досліджено як сам запит позивачки на отримання публічної інформації від 30.11.2023, так і надану на нього відповідь. Ненадання правової оцінки цим ключовим доказам призвело до того, що суди не з`ясували у повному обсязі, чи є Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради розпорядником публічної інформації, у розумінні статті 13 Закону № 2939-VI, за суттю порушених у запиті питань.
З огляду на приписи статті 242 КАС України обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.
Це означає, що судове рішення має міститись пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами попередніх інстанцій принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Однак суд касаційної інстанції, в силу положень статті 341 КАС України, обмежений у праві додаткової перевірки зібраних у справі доказів.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 815/1216/16, відповідно до якого аналіз правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що комунальні підприємства, створені органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснюють свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном), Верховний Суд зазначає таке.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19.
У пункті 39 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо визначення подібності правовідносин, зазначивши таке. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність варто також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Проаналізувавши правову позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру і юридичної природи правовідносин, з яких виник спір у справі № 815/1216/16, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень по суті, Суд уважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі.
Так, у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 815/1216/16 спірні правовідносини виникли у 2016 році, до внесення Законом України від 08.09.2021 № 1723-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення відкритості інформації про розмір оплати праці в державних та комунальних компаніях» змін до Закону № 2939-VI шляхом доповнення частини першої статті 13 цього Закону пунктом 5 такого змісту: « 5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради».
У справі № 815/1216/16, на яку посилається позивачка, фізична особа звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Малиновський ринок» про визнання бездіяльності відповідача, що полягає у ненаданні запитуваної інформації неправомірною та зобов`язати надати запитувану інформацію щодо загальної кількості та повного переліку працівників Комунального підприємства «Малиновський ринок» із зазначенням їх прізвищ, ім`я, по батькові та займаної посади, включаючи назву структурного підрозділу, уважаючи, що відповідачем було порушено вимоги частини п`ятої статті 6 Закону № 2939-VI.
Верховний Суд у цій справі, посилаючись на пункт 2 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI, установив, що засновником Комунального підприємства «Малиновський ринок» є Одеська міська рада; підставою створення Комунального підприємства «Малиновський ринок» є задоволення міських, суспільних потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, торгівельної та іншої господарської діяльності з метою отримання прибутку в порядку передбаченому законодавством.
З огляду на наведене, Верховний Суд у справі № 815/1216/16 дійшов висновку, що комунальні підприємства створені органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснюють свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності, є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном), а відтак, Комунальне підприємство «Малиновський ринок» є розпорядником інформації щодо використання бюджетних коштів, а відповідно до пункту 5 статті 6 Закону № 2939-VI не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами.
Натомість у справі, що переглядається, спірні правовідносини виникли у 2023 році. Предметом оскарження у цій справі є відмова Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради у надані публічної інформації на запит, який стосувався надання копії технічного паспорту об`єкта нерухомого майна, який перебуває у комунальній власності, а також копій правовстановлюючих документів, на підставі яких було видано зазначений технічний паспорт. У цій справі відмова у надані публічної інформації обґрунтована тим, що Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради не є розпорядником інформації, зазначеної у запиті, у розумінні пункту 5 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI, оскільки ця інформація не відноситься до інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці особи, яка обіймає керівну посаду в комунальному підприємств.
Отже, результат вирішення у кожній з цих справ зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз указаних справ свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже, й різні висновки, яких дійшли суди.
Суд зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
Щодо посилання позивачки на неврахування судом апеляційної інстанції висновків П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі № 1540/4791/18, то це суперечить вимогам частини п`ятої статті 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, практики Європейського суду з прав людини, дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним Верховний Суд уважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, зазначені судові рішення - скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
За змістом статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, зокрема, щодо повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі та, як наслідок, висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Судам під час нового розгляду необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків, і надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.06.2024 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024 у справі № 420/35560/23 скасувати, а справу № 420/35560/23 направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Одеського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко А.В. Жук   О.Р. Радишевська