Справа № 137/998/25
Провадження № 22-ц/801/1017/2026
Категорія: 16
Головуючий у суді 1-ї інстанції Верещинська Я. С.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року	Справа № 137/998/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Сала Т.Б., Панасюка О.С.,
за участю секретаря судового засідання: Козюми Д.О.,
учасники справи:
позивач: Вінницька окружна прокуратура, що діє в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області,
відповідачі: ОСОБА_1 , ФГ «Підкалюк»,
третя особа: ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Семенюка Володимира Анатолійовича в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Підкалюк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2026 року, ухвалене місцевим судом за головування судді Верещинська Я.С., повний текст рішення складено 19 лютого 2026 року,
встановив:
У липні 2025 року заступник керівник Вінницької окружної прокуратури Семенюк В.А. в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ФГ «Підкалюк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Вінницькою окружною прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні, відомості про які внесені до ЄРДР за №12025020050000122 від 06 лютого 2025 року. Було встановлено, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, ОСОБА_2 набуто на підставі рішення Микулинецької сільської ради Літинського району від 22 жовтня 2020 року №815, однак таким земельна ділянка у власність ОСОБА_2 не передавалась. 
З огляду на вищезазначене, земельна ділянка з кадастровим номером 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, вибула з комунальної власності поза волею власника - Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області (на час вибуття - Микулинецька сільська рада Літинського району Вінницької області). 
Також встановлено, що ОСОБА_2 30 січня 2024 року уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки за №113 із ОСОБА_1 , відповідно до якого відчужив останній спірну земельну ділянку. Наразі, вказана земельна ділянка від 25 червня 2024 року перебуває у користуванні ФГ «Підкалюк» на підставі договору оренди від 25 червня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Підкалюк» строком на 25 років. 
Посилаючись на недобросовісність осіб, які заволоділи земельною ділянкою, прокурор зазначає, що вартість земельної ділянки по договору купівлі-продажу від 30 січня 2024 року не відповідала ринковій вартості, була значно нижчою, що свідчить про сумнівний характер вчинюваного правочину. Згідно з п.4 Договору №113 від 30 січня 2024 року продаж земельної ділянки відбувся за ціною 23000,00 грн, що в рази нижче від реальної ринкової ціни, яка згідно з висновку експерта про результати проведення судової оціночно-земельної експертизи станом на 30 січня 2024 року могла становити 344120,00 грн. 
На підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2024 року, окрім спірної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0836, арешт накладено й на інші ділянки, які є предметом кримінального провадження та визнані речовим доказом по кримінальному провадженню, серед них ділянка з кадастровим номером 0522485400:01:000:0828, яку ОСОБА_3 - син відповідачки по справі та голова ФГ «Підкалюк», купив у ОСОБА_4 менш як через місяць після того як останній зареєстрував за собою право власності на ділянку, подавши державному реєстратору рішення Микулинецької сільської ради №806, яке на сесії Микулинецької сільської ради не приймалось, також ділянка з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, яку ОСОБА_3 - син відповідачки по справі, купив у ОСОБА_5 менш як через місяць після того як останній зареєстрував за собою право власності на ділянку, подавши державному реєстратору рішення Микулинецької сільської ради №812, яке на сесії Микулинецької сільської ради не приймалось. 
Зазначає, що відповідачка пов`язана родинними відносинами з особами, які також придбавали в осіб, які в незаконний спосіб набували право власності на земельні ділянки, що встановлено в ході досудового розслідування кримінального провадження. Якимось чином їм було відомо про осіб, які продавали ділянки набуті у власність на підставі рішень, за які депутати не голосували. У власності членів родини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 « ОСОБА_6 » є чимало земельних ділянок, які знаходяться на території Микулинецької сільської ради, де здійснює господарську діяльність фермерське господарство, що може свідчити про обізнаність членів родини ОСОБА_6 з місцевими жителями, ситуацією в селі щодо руху/обігу земельних ділянок тощо.
Проявивши розумну обачність і, за необхідності, отримавши правову допомогу, відповідач ОСОБА_1 могла звернутись до органів Держгеокадастру для отримання та ознайомлення із землевпорядною документацією щодо формування спірної земельної ділянки, щоб прослідкувати історію формування ділянки, дізнатись про можливі порушення. У разі виявлення спірних/неоднозначних обставин могла зрозуміти/допустити сумнівність документів/обставин вибуття ділянки. З огляду на зазначене, добросовісність відповідача, кінцевого набувача земельної ділянки, у цій справі слід оцінювати критично. Отже, на переконання прокурора, відповідачка ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки в розумінні ст.388 ЦК України, оскільки знала або повинна була знати, що відчужувач, у якого вона отримала майно, не має права його відчужувати. Вважає, що належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння поза її волею є віндикаційний позов - про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Таким чином, просив витребувати у ОСОБА_1 та ФГ «Підкалюк» в комунальну власність Якушинецької сільської ради земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, що розташована в межах с. Микулинці Вінницького району Вінницької області. Вирішити питання щодо стягнення судового збору.
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2026 року позов задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_1 в комунальну власність Якушинецької сільської ради земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, що розташована в межах с. Микулинці Вінницького району Вінницької області.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в сумі 3028,00 грн.
Провадження у справі в частині позовних вимог заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Семенюка В.А. в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області до ФГ «Підкалюк» про витребування земельної ділянки, закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.
Обґрунтовуючи зазначене рішення, суд першої інстанції вказав, що відповідачка пов`язана родинними відносинами з особами, які також придбавали в осіб, які в незаконний спосіб набували право власності на земельні ділянки, що встановлено в ході досудового розслідування кримінального провадження. Якимось чином їм було відомо про осіб, які продавали ділянки набуті у власність на підставі рішень, за які депутати не голосували.
Крім того, у власності членів родини ОСОБА_6 та ФГ « ОСОБА_6 » є чимало земельних ділянок, які знаходяться на території Микулинецької сільської ради, де здійснює господарську діяльність фермерське господарство, що може свідчити про обізнаність членів родини ОСОБА_6 з місцевими жителями, ситуацією в селі щодо руху/обігу земельних ділянок тощо. Проявивши розумну обачність і, за необхідності, отримавши правову допомогу, відповідачка ОСОБА_1 могла звернутись до органів Держгеокадастру для отримання та ознайомлення із землевпорядною документацією щодо формування спірної земельної ділянки щоб прослідкувати історію формування ділянки, дізнатись про можливі порушення. У разі виявлення спірних/неоднозначних обставин могла зрозуміти/допустити сумнівність документів/обставин вибуття ділянки.
Таким чином, місцевий суд прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем, а тому спірна земельна ділянка підлягає витребуванню.
Закриваючи провадження в частині позовних вимог, заявлених заступником керівника Вінницької окружної прокуратури Вінницької області в інтересах Якушинуцької сільської ради до ФГ «Підкалюк» про витребування земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги стосується правомірності набуття речового права між двома юридичними особами, а тому підлягає розгляду в порядку господарської юрисдикції.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його частково незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Просила рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Семенюка Володимира Анатолійовича в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, що розташована в межах с. Микулинці Вінницького району Вінницької області – відмовити. 
В частині закриття провадження просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо її недобросовісності при набуті спірної земельної ділянки у ОСОБА_2 є не обґрунтованими, та не підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, в розумінні ст. ст.77-80 ЦПК України. Вказала, що їй не було відомо і не могли бути відомі обставини щодо недотримання процедури отримання земельної ділянки, підроблення документів чи вчинення інших неправомірних дій посадовими особами Микулинецької сільської ради, тому на думку скаржника вона є добросовісним набувачем спірної земельних ділянок. 
Крім того зазначила, що позивачем не було здійснено внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки, як того вимагає ч.4 ст.177 ЦПК України.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 березня 2026 року у справі відкрито апеляційне провадження, надано строк на подання відзиву.
31 березня 2026 року від Вінницької окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже рішення суду в частині закриття провадження у справі, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що на замовлення ОСОБА_2 , фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в с. Микулинці, на території Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, для ведення особистого селянського господарства (а.с.49 – 67).
В матеріалах вищевказаної Технічної документації міститься копія рішення 34 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22 вересня 2020 року №734.4 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», яким надано ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,3100 га в натурі (на місцевості), в тому числі для ведення особистого селянського господарства - 0,3100 га в межах с. Микулинці (а.с.54).
З інформації, отриманої з архівного відділу Вінницької районної військової адміністрації, відповідно до протоколу 34 сесія 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22 вересня 2020 року, рішення №734.4 не приймалось та в архівний відділ на зберігання не передавалось (а.с.48).
Згідно з витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відділом у Березанському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої 28 грудня 2020 року ФОП ОСОБА_8 , зареєстровано земельну з кадастровим номером: 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах с. Микулинці (а.с.31 – 39).
З копії рішення 35 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22 жовтня 2020 року №815 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність» вбачається, що затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що розташована в межах с. Микулинці у відповідності до фактичних розмірів, визначених в натурі (на місцевості), та передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером: 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах с. Микулинці (а.с.30).
З інформації, отриманої з архівного відділу Вінницької районної військової адміністрації, 35 сесія 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області, яка відбулась 22 жовтня 2020 року, не приймала рішення №815 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність», згідно протоколу та списку рішень, прийнятих на сесії, відповіді архівного відділу (а.с.42 – 47).
30 січня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах с. Микулинці, Вінницький район, Вінницька область, за узгоджену сторонами суму 23000,00 грн, який посвідчений приватним нотаріусом Жуковською І.В., зареєстрований в реєстрі за №113 (а.с.26 – 29).
Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що 22 квітня 2021 року державним реєстратором речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області №815 від 22 жовтня 2020 року, зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером: 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, яке припинено 30 січня 2024 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 113 від 30 січня 2024 року. На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 . На підставі договору оренди від 25 червня 2024 року укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Підкалюк» земельну ділянку передано у користування ФГ «Підкалюк» строком на 25 років (а.с.25).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2024 року (справа №127/30418/24) в рамках кримінального провадження 42024022110000110 від 22 березня 2024 року накладено арешт, в тому числі, на земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:01:000:0836, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 та яка є предметом кримінального провадження та визнана речовим доказом по кримінальному провадженню. 
Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №249/25-21 від 06 лютого 2025 року, підпис у рішенні Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області №734.4 від 22 вересня 2020 року та рішенні Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області №815 від 22 жовтня 2020 року виконано ОСОБА_9 (а.с.78 – 83).
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи від 28 січня 2025 року №2793/24-21, проведеної в ході досудового розслідування кримінального провадження за фактом незаконного виведення з комунальної власності земельних ділянок на території Микулинецької сільської ради, ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, станом на 30 січня 2024 року могла становити 344120,00 грн (а.с.84 – 95).
Вінницькою окружною прокуратурою в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» листом №50/3725вих-25 від 11 березня 2025 року проінформовано Якушинецьку сільську раду про виявлення вищевказаних порушень земельного законодавства з метою з`ясування позиції сільської ради щодо самостійного захисту права власності, зокрема, на спірну земельну ділянку (а.с.68 – 70) та листом №50/9549вих-25 від 17 червня 2025 року проінформовано Якушинецьку сільську раду про намір звернутися до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради до ОСОБА_1 та ФГ «Підкалюк» про витребування земельної ділянки кадастровим номером 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га (а.с.72 – 73).
Якушинецька сільська рада листом №02-12/562 від 26 березня 2025 року повідомила Вінницьку окружну прокуратуру про те, що не заперечує проти звернення до суду із позовною заявою в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради щодо витребування та повернення земельної ділянки (а.с.71).
Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).
Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Таким чином, недоведені позивачем належними і допустимими доказами обставини, що мають значення для справи, суд першої інстанції, в порушення норм процесуального права, визнав встановленими.
Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права - є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення (пункти 2; 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).
30 січня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах с. Микулинці, Вінницький район, Вінницька область, за узгоджену сторонами суму 23000,00 грн, який посвідчений приватним нотаріусом Жуковською І.В., зареєстрований в реєстрі за №113 (а.с.26 – 29). 
Отже, спірну земельну ділянку ОСОБА_1 придбала за відплатним договором у ОСОБА_2 .
Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості сформованої 26 січня 2024 року, оціночна вартість земельної ділянки складає 22788,52 грн (відчужено за домовленістю сторін за 23 000 грн). Унікальний реєстраційний номер 201-20240126-0007245893, що зазначено у пункті 4 договору купівлі-продажу (а.с.26, 27).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованої 20 червня 2025 року вбачається, що 22 квітня 2021 року державним реєстратором речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області №815 від 22 жовтня 2020 року, зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером: 0522485400:01:000:0836, площею 0,31 га, яке припинено 30 січня 2024 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 113 від 30 січня 2024 року. На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 . На підставі договору оренди від 25 червня 2024 року укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Підкалюк» земельну ділянку передано у користування ФГ «Підкалюк» строком на 25 років (а.с.25).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2024 року (справа №127/30418/24) в рамках кримінального провадження 42024022110000110 від 22 березня 2024 року накладено арешт, в тому числі, на земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:01:000:0836, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 та яка є предметом кримінального провадження та визнана речовим доказом по кримінальному провадженню. 
У розділі Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень (з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно… сформованої 20 червня 2025 року), зазначено, що обтяження внесене рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 лютого 2025 року на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2024 року у справі № 127/30418/24. Обтяжувач Вінницька обласна прокуратура (а.с.25 на звороті).
Отже, як встановлено апеляційним судом, що на час укладення договору купівлі-продажу, номер: 113 від 30 січня 2024 року, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про права інших осіб на спірне нерухоме майно та відсутні обтяження на майно, що було предметом вказаного договору купівлі-продажу. 
При цьому, фактично ОСОБА_2 відкрито володів спірною земельною ділянкою з квітня 2021 року, а відповідач ОСОБА_1 придбала її у 2024 році.
Таким чином, прокурор не довів, що про існування права Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області на спірну земельну ділянку та про незаконне набуття ОСОБА_2 права власності на неї, ОСОБА_1 знала чи могла знати, отже не довів заявленої підстави позову - недобросовісності набувача.
Також колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що наявність у власності членів родини ОСОБА_6 та ФГ «Підкалюк» інших земельних ділянок, на яких здійснює господарську діяльність вказане ФГ, свідчить про недобросовісність набуття ОСОБА_1 спірної земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0836.
Доказів того, що відповідач знала або могла знати у 2024 році (під час укладення договору купівлі-продажу) про порушення, допущені при формуванні земельної ділянки у 2020 році та набутті її у власність ОСОБА_2 , матеріали справи не містять, та таких беззаперечних доказів не надав прокурор, на що не звернув увагу суд першої інстанції.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у пунктах 5.60.; 5.61.; 5.62.; 5.63 постанови від 21 вересня 2022 року у праві № 908/976/19 провадження № 12-10гс21, відповідно до яких:
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).
Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20(пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Саме при вирішенні питання про витребування майна, здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52).
Подібні висновки також містяться і у пункті 6.50. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 провадження № 12-35гс21, в якому зазначено, що …на час укладення договору купівлі-продажу від 18 березня 2021 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.
Задовольняючи позов про витребування спірного нерухомого майна з підстав, передбачених статтею 387 ЦК України, суд першої наведеного не врахував, поклавши на відповідача додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивача.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Посилання прокурора про те, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем зводяться до припущення та не ґрунтується на обставинах справи.
З огляду на встановлене, апеляційний суд дійшов висновку, що вимога прокурора щодо визнання відповідача ОСОБА_1 недобросовісним є недоведеною належними і допустимими доказами, а відповідач є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. Одним з елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування постанову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2022 року у справі № 472/156/21 (провадження № 61-7658св22)).
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.»
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що позбавлення права власності ОСОБА_1 з тих підстав, що вибуття майна позивача відбулося у зв`язку з порушенням третіми особами вимог закону під час відведення земельної ділянки буде суперечити статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а змушення відповідача шукати шляхи відновлення свого права покладе на цю особу індивідуальний та надмірний тягар.
Водночас, апеляційний суд враховує те, що прокурором не було доведено недобросовісності відповідача при набутті спірної земельної ділянки, прокурором не було попередньо внесена вартість спірного майна на депозитний рахунок суду.
Згідно правової позиції викладеної у постанові ВС КЦС від 12 листопада 2025 року у справі № 127/8274/24 провадження № 61-11478св25, обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню;
у випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України не застосовуються; питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України.
Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 06 травня 2026 року в справі №127/15341/26 провадження № 61-3389св26.
Таким чином, рішення суду в частині задоволених позовних вимог про витребування земельної ділянки ухвалено судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування положень матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушенням вимог процесуального закону щодо оцінки доказів, а тому в силу положень пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України його слід скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог про витребування земельної ділянки.
Щодо розподілу судових витрат.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При цьому колегія суддів виходить із того, що відповідно до п. 40 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, ухвалюючи рішення у справі, провадження в якій відкрито за заявою прокурора, у разі повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (повністю або пропорційно до задоволених вимог), за винятком випадків, коли позивача звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор.
Таким чином, оскільки в даному випадку прокурор звернувся з позовом в інтересах Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, то суму сплаченого відповідачем ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4542 грн слід стягнути на її користь саме з Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області.
Керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2026 року в частині задоволених позовних вимог про витребування земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
В задоволенні позову заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Семенюка Володимира Анатолійовича в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки – відмовити.
Стягнути з Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4542 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Головуючий    О. Ю. Береговий 

Судді     Т. Б. Сало 

О. С. Панасюк