ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 520/724/16-ц
провадження № 61-1696св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідачі за зустрічним позовом: Акціонере товариство «Сенс Банк», ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника  
ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 рокуу складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

25 січня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - 
ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов з урахуванням уточненої позовної заяви мотивований тим, що 
26 червня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», який згодом перейменований 
в ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_3 укладено договір кредиту 
№ 2007/13-2.06, відповідно до якого позивач надав кошти в сумі 
145 000,0 дол. США, зі сплатою 13,35 % річних та комісії, строком до 25 червня 2022 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між позивачем і ОСОБА_1 26 червня 2007 року укладено іпотечний договір, згідно з яким іпотекодавець передав банку трикімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 
12 листопада 2015 року становить 254 855,23 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 132 382,30 дол. США, заборгованість за відсотками - 
104 268,57 грн.

Посилаючись на викладене та з урахуванням уточненої позовної заяви, ПАТ «Укрсоцбанк» просило в рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредиту від 26 червня 2007 року № 2007/13-2.06/418 у розмірі 254 855,23 дол. США в гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів; ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності / незалежним експертом в межах процедури виконавчого провадження.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про внесення змін до іпотечного договору.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що договором про внесення змін 
№ 1 до іпотечного договору, укладеним 23 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 , були встановлені зміст та розмір основного зобов`язання та строк і порядок виконання основного зобов`язання, яким, на думку ОСОБА_2 , було збільшено як кінцевий строк повернення кредиту до 25 червня 2027 року, так і збільшена процентна ставка оплати за користування кредитом до 15,13 %. Крім того, при укладенні вказаного договору не було згоди дружини на такі зміни, що збільшили розмір зобов`язань, які забезпечені іпотечним майном ОСОБА_1 

ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору, укладений 23 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» 
і ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2019 року залучено та замінено ПАТ «Укрсоцбанк» на правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2023 року залучено до участі у справі як правонаступника АТ «Альфа-Банк» - АТ «Сенс Банк».

Аргументи інших учасників справи

01 червня 2026 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, у якій просив застосувати позовну давність до заявлених вимог.

Заява мотивована тим, що у зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язань за договором кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 3.3.9 договору кредиту використав право, достроково стягнув з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 23 жовтня 2012 року лист-претензію (вимогу) 
№ 1.205/8379 боржнику та поручителю про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, чим самостійно змінив строк виконання основного зобов`язання на 23 жовтня 2012 року. Таким чином трирічний строк позовної давності сплив 23 жовтня 2015 року.

У зв`язку з невиконанням вимоги банк у січні 2013 року звернувся до суду 
з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 521/436/13-ц).

У січні 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до 
ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 520/622/13-ц), який ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28 травня 2014 року залишено без розгляду.

Оскільки банк з цим позовом звернувся до суду лише 25 січня 2016 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, ОСОБА_1 просив відмовити в задоволенні позову відповідно до статті 267 ЦК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2023 року 
в задоволенні позову АТ «Сенс Банк» і зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що банк, отримавши рішення суду про звернення стягнення на один із предметів іпотеки, самостійно вирішив здійснити звернення на вказаний предмет іпотеки саме у позасудовому порядку, чим змінив підстави та порядок звернення. Позивач, повідомляючи про позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, сам визначив 
у повідомленні від 19 червня 2019 року на адресу іпотекодавців та боржника за кредитним договором, що саме звернення на конкретний предмет іпотеки буде підставою для анулювання (прощення) залишку заборгованості за кредитом 
з виникненням у боржника нового обов`язку зі сплати 18 % податку на доходи та 1,5 % військового збору з доходу у вигляді суми боргу, яка анулюється.

У повідомленні, як і в рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 
03 грудня 2015 року (справа № 521/436/13-ц), не було зазначено про часткове задоволення вимог кредитора зазначеним зверненням на конкретний предмет іпотеки.

Позивач не надав доказів того, за якою ціною іпотечне майно перейшло 
у власність іпотекодавця, як передбачено статті 37 Закону України «Про іпотеку», а надана інформація про вартість майна при продажі вказаного об`єкта нерухомості не приймається судом як оцінка майна, на яке звернуто стягнення.

Водночас суд при розгляді вимог банку взяв до уваги, що, звернувшись до Малиновського районного суду м. Одеси у 2013 році з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та зазначивши у позовній заяві повністю розмір заборгованості, кредитор фактично змінив умови кредитного договору 
в частині строку його дії та втратив право продовжувати нараховувати відсотки за кредитним договором.

Зазначені обставини не дозволили суду визначитись із реальним розміром заборгованості за кредитним договором, в рахунок якого позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки розрахунок зі сплати процентів продовжився і після звернення з позовом у 2013 році. Крім того, не надано доказів, за якою оціночною вартістю було звернуто стягнення на інший предмет іпотеки.

Суд не розглядав питання застосування до вимог банку строків позовної давності, оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість самих вимог, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що третя особа, яка заявила самостійні вимоги, не була стороною договору та надавала згоду на забезпечення виконання кредитних зобов`язань майном, яке належить її чоловіку. Ці обставини не змінились і при укладенні додаткової угоди. Розмір зобов`язань та порядок їх виконання, які були узгоджені між кредитором, божником та іпотекодавцем, відповідно до законодавства не повинні узгоджуватись із дружиною іпотекодавця.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника АТ «Сенс Банк» - Байрамова О. В. задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову. 

В рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредиту від 
26 червня 2007 року № 2007/13-2.06/418 в розмірі 177 535,91 дол. США звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів. Ціну встановлено на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності / незалежним експертом в межах процедури виконавчого провадження.

Зупинено виконання постанови апеляційного суду в частині реалізації предмета іпотеки на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова мотивована тим, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження 
в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. 

Суд вказав, що звернення стягнення на предмет іпотеки повинно бути здійснено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 
26 червня 2007 року, яка дорівнює розрахунку заборгованості, зазначеної 
в рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року 
у справі № 521/436/13-ц, яке набрало законної сили, а саме в рахунок погашення заборгованості станом на 19 листопада 2012 року, за яким загальна сума боргу ОСОБА_3 становить 1 419 044,56 грн, що еквівалентно 
177 535,91 дол. США.

Наявність судового рішення про звернення стягнення в рахунок погашення основного зобов`язання на один із предметів іпотеки не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки за іншими договорами, та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки 
у спосіб, передбачений законодавством.

Апеляційний суд також вказав, що подання позову до суду в будь-якому випадку перервало позовну давність за основним зобов`язанням, початок якої відліковується з 30 календарного дня після дати отримання позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту, сплату відсотків, неустойки тощо.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

10 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2023 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк звернувся до суду з цим позовом 
з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач. Заявник також вказує, що апеляційний суд не надав правової оцінки рішенню Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 
2015 року у справі № 521/436/13-ц, не з`ясував питання про те, які обставини встановлені цим рішенням та чи підлягають вони доказуванню у цій справі, що призвело до неповноти встановлення фактичних обставин справи. 

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2025 року представнику 
 ОСОБА_1 - ОСОБА_4 поновлено строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Одеси.

05 травня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2025 року зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року в частині стягнення судового збору до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

26 червня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 2007/13-2.06, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 145 000,00 дол. США, зі сплатою 13,35 % річних та комісій, 
з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 
25 червня 2022 року. Відповідач зобов`язався сплачувати платежі, встановлені договором.

23 липня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк і ОСОБА_3 укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту, згідно з якою сторони погодили процентну ставку в розмірі 15,13 % та кінцевий термін повернення кредиту до 25 червня 2027 року.

Кредитні договори № 2007/13-2.06 і № 2007/13-2.06/418 є одним 
і тим самим договором, укладеним 26 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 , а допис 418 стосується технічної назви вказаного договору.

З метою виконання зобов`язань за кредитним договором 26 червня 2007 року банк уклав з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю, у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання, нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 , що належить іпотекодавцям на підставі права власності.

Також з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26 червня 2007 року між банком і ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Відповідно до статті 4 цього договору іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». У разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

23 липня 2009 року у зв`язку з укладенням додаткової угоди до кредитного договору банк і ОСОБА_1 узгодили нові умови основного зобов`язання, які забезпечуються іпотечним майном, що належить ОСОБА_1 , згідно яких визначено термін повернення кредиту до 26 червня 2027 року, оплату процентів за користування кредитом - у розмірі 15,13 %.

23 жовтня 2012 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило ОСОБА_3 , 
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_1 лист-претензію № 01.2-05/8379, згідно якої заборгованість за кредитним договором від 26 червня 2007 року 
№ 2007/13-2.06/418 станом на 23 жовтня 2012 року становить 1 418 440,4 грн. 
У зв`язку із цим банк просив погасити вказану заборгованість. Одночасно банк повідомив, що в разі непогашення заборгованості у повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту отримання цього листа-претензії будуть застосовані заходи примусового стягнення боргу в судовому порядку, 
в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору у спосіб, передбачений іпотечним договором 
і законодавством України, в тому числі і Законом України «Про іпотеку».

З Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що у січні 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа 
№ 520/622/13-ц), який ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 
28 травня 2014 року залишено без розгляду.

Рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47988508 від 29 липня 
2019 року, право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за іпотекодержателем АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного застереження, що містилося в іпотечному договорі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2020 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 10 жовтня 2022 року у справі № 947/28483/19, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С. В. про державну реєстрацію права власності індексний номер 47988508 від 29 липня 2019 року щодо реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_3 . Припинено право власності АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 62,5 кв. м.

З Єдиного державного реєстру судових рішень також відомо, що 14 січня 
2013 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , 
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 521/436/13-ц).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2016 року, у справі № 521/436/13-ц в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 1 419 044,56 грн, що еквівалентно 177 535,91 дол. США, за договором кредиту від 26 червня 
2007 року № 2007/13-2.06 звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме двокімнатну квартиру 
АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на праві власності.

Згідно з наданим банком додатковим розрахунком заборгованості за період 
з 04 лютого 2009 року до 11 листопада 2015 року у зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань з оплати щомісячних платежів за кредитним договором від 26 червня 2007 року № 2007/13-2.06/418 станом на 12 листопада 2015 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 
254 855,23 дол. США, у тому числі: заборгованість за кредитом в розмірі 
132 382,30 долара США; заборгованість за відсотками у розмірі 
104 268,57 дол. США.

ОСОБА_1 просив застосувати строк позовної давності (т. 1, а. с. 42-44).

Мотиви, якими керується Верховний Суд

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням 
є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), за правилом статті 610 ЦК України є порушенням зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, 
а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут 
і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника 
у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У частині другій статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що частина перша цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду 
у встановленому законом порядку.

Отже, згідно з частиною першою статті 12, частиною першою статті 33 та статтею 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звернути стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.

Згідно із частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки 
в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що у зв`язку 
з невиконанням зобов`язань за кредитним договором від 26 червня 2007 року № 2007/13-2.06/418 виникла заборгованість, яка станом на 19 листопада 
2012 року становить 1 419 044,56 грн, що еквівалентно 177 535,91 дол. США, що встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року у справі № 521/436/13-ц.

Відповідач вказаний розрахунок не спростував.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність позивачем належними та допустимими доказами наявності заборгованості за кредитним договором від 26 червня 2007 року № 2007/13-2.06/418.

Разом із цим під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення 
у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями 
з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 
№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі 
№ 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що наявність судового рішення про стягнення 
з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не 
є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки 
у спосіб, передбачений законодавством (див.: постанови від 18 вересня 
2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року 
у справі № 361/7543/17 (пункт 40)). 

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення 
у заінтересованої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд.

Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі 
№ 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює початок перебігу позовної давності.

Установлено, що банк 23 жовтня 2012 року направив позичальнику 
й іпотекодавцю ОСОБА_1 лист-претензію про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором від 26 червня 2007 року 
№ 2007/13-2.06/418, чим змінив строк виконання зобов?язань за кредитним договором.

Крім того, з матеріалів справи також відомо, що у січні 2013 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, який ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 
28 травня 2014 року залишено без розгляду.

14 січня 2013 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , 
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 521/436/13-ц).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, 
з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої випливає, що боржник визнає існування боргу, 
а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України, переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією з підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного з боржників.

Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 
25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18).

Звідси слідує, що переривання строку позовної давності має місце в тому випадку, коли кредитор звернувся з позовом до боржника й іпотекодавця 
з вимогою про повернення боргу, за наслідком розгляду якого ухвалено відповідне судове рішення. 

У тому випадку, коли виконання кредитного зобов`язання забезпечене іпотеками, де іпотекодавці є відмінні між собою особи, і позов заявлено до одного з іпотекодавців, такий позов не перериває позовну давність щодо іншого іпотекодавця, до якого позовна вимога не пред`явленна.

За таких обставин звернення ПАТ «Укрсоцбанк» до суду у січні 2013 року 
з позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 521/436/13-ц) не перервало позовної давності щодо вимог банку до ОСОБА_1 , оскільки відповідачі є відмінними між собою особами так як зобов`язалися відповідати за належне виконання боржником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором різним майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) зазначено «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з посиланням судів на норми частин другої, третьої статті 264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності 
у зв`язку зі зверненням позивача до суду з позовом, який у подальшому був залишений без розгляду».

Таким чином звернення ПАТ «Укрсоцбанк» до суду у січні 2013 року з позовом (справа № 520/622/16-ц), який у подальшому був залишений без розгляду, не перериває позовної давності.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) вказано «Тлумачення статті 20 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт:
має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист;
у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту;
самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим.
Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту.».

У вказаній постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що «звернення до однієї форми (одного способу) захисту жодним чином не впливає на перебіг позовної давності, яка 
і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом. Особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом в порядку вчинення виконавчого напису (стаття 18 ЦК України) і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася 
в позасудовому порядку».

Таким чином, та обставина, що банк 29 липня 2019 року у позасудовому порядку зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру на підставі іпотечного застереження, не є такою, з якою закон пов`язує переривання строку позовної давності, оскільки банк, удаючись до юрисдикційної форми захисту свого права в позасудовому порядку, і пропустив позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що він захищався в позасудовому порядку.

У цій справі 23 жовтня 2012 року банк скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, направивши боржнику 
та іпотекодавцю ОСОБА_1 лист-претензію про повне дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, у зв?язку з чим змінив строк виконання основного зобов?язання. 

Використавши своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, пред`явивши претензію про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Як зазначалось вище, право іпотеки виникло у позивача на підставі іпотечного договору від 26 червня 2007 року, за яким предметом іпотеки була спірна квартира. 

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статті 261 ЦК України, законодавець виходить не тільки 
з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, 
а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії 
і того, хто їх вчинив.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012.

Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суду слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права, в їх сукупності як обов`язкові складові визначення початку перебігу позовної давності.

Цей позов подано 25 січня 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності, оскільки, надіславши 23 жовтня 2012 року лист-претензію, банк змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору.

Встановивши, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», про звернення стягнення на предмет іпотеки 
є обґрунтованими, апеляційний суд на вказане уваги не звернув та зробив неправильний висновок, що подання позову до суду в будь-якому випадку перервало позовну давність за основним зобов`язанням, а тому помилково уважав що строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, не пропущено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, проте помилився щодо підстав відмови, 
у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції належить змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно із статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо 
в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись викладеним, колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду - скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі, зі зміною 
в мотивувальній частині, оскільки місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, проте помилився з мотивами такої відмови.

Щодо судових витрат

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення та залишення в силі рішення суду першої інстанції, змінивши його мотивувальну частину, що в свою чергу не вплинуло на результат розгляду справи, судові витрати зі сплати судового збору, понесені ОСОБА_1 , у розмірі 17 490,00 грн за подання касаційної скарги слід стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року скасувати, 
а рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2023 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором залишити 
в силі, змінивши в цій частині його мотивувальну частину, виклавши її в редакції цієї постанови.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 17 490,00 грн судових витрат за перегляд справи 
в суді касаційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована постанова Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 рокувтрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська   	
Судді: 	І. А. Воробйова   	
	А. Ю. Зайцев   	
	Є. В. Коротенко   	
	В. М. Коротун