ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/72/26 Справа № 932/12085/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
ссуддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Малик Анастасії Сергіївни, на додаткове рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року у складі судді Цитульського В.І. у цивільній справі №932/12085/20 за заявою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ворон Артем Ігорович, про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, –

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 подала через суд позовну заяву, 10 квітня 2024 року збільшивши позовні вимоги, пред`явлену до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на предмет стягнення із відповідачів 155 551 грн матеріальної шкоди та 50 000 грн моральної шкоди, нанесених внаслідок залиття квартири, а також судових витрат у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн та витрат на оплату послуг з оцінювання розміру шкоди у сумі 3500 грн, обґрунтовуючи це тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідачі ОСОБА_4 є власниками квартири АДРЕСА_2 у тому ж будинку за тією ж адресою, що знаходиться поверхом вище. 13 вересня 2020 року сталось залиття квартири позивача та встановлено, що залиття її квартири сталось з вини відповідачів, внаслідок чого позивач зазнала матеріальних збитків, розмір яких встановлений звітом суб`єкту оціночної діяльності ПП “Аверті” у сумі 155 551 грн. Також позивач вважає, що з боку відповідачів внаслідок їх винних дій завдана моральна шкода, яку вона оцінює у 50 000 грн, обґрунтовуючи це тим, що внаслідок значного залиття її квартири вона понесла душевні страждання через пошкодження її майна, у неї сталось порушення сімейно-побутового укладу, соціальних зв`язків, з`явилась необхідність витрачати час на відновлення майна, втрати почуттів захищеності та комфорту, що порушує її майнові та немайнові права, відновлення яких вона відшукує по суду. 
Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 збитки, завдані залиттям квартири, в сумі 155 551 грн.
В задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди - відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , із кожного, в користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі: по 1056,41 грн сплаченого судового збору, пропоційно до задоволеної частини позовних вимог та по 1750 грн витрат на проведення оцінки завданого збитку (а.с.103-107 Том ІІІ).
30 вересня 2024 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Ворон А.І. звернувся до суду із заявою про стягнення з відповідачів витрати на правничу допомогу в розмірі 19800 грн. Позивач посилалась на те, що задля захисту своїх прав уклала договір про надання правової допомоги 09 жовтня 2020 року з адвокатом Вороном А.І., а 25 вересня 2024 року ухвалено судом першої інстанції рішення суду по суті спору, яким позовні вимоги задоволені частково. Таким чином, правова допомога, яку вона отримала, складалась з первинної консультації, складання та подання позовної заяви, відповіді на відзив, заяви про виклик свідків, заяви про збільшення позовних вимог, участі у 12 судових засідань (а.с.111,112 Том ІІІ). 
Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Ворона А.І. задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в користь  ОСОБА_2  витрати на професійну правову допомогу у розмірі по 4937,80 грн з кожного.
В задоволенні решти вимог – відмовлено (а.с.134,135 Том ІІІ).
Не погодившись, зокрема, із таким додатковим рішенням суду,  ОСОБА_1 у грудні 2024 року через свого представника — адвоката Малик А.С. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати додаткове рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення про повну відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення з підстав відсутності у ОСОБА_2 прав на таке відшкодування її витрат на правничу допомогу. При цьому наголосила, що позивачем, всупереч положення ст. 183 ЦПК України, не направлялось на її адресу копії такої заяви, що є наслідком повернення заяви заявникові, що судом першої інстанції, на думку скаржника, здійснено не було. Разом з цим скаржник наголосила, що таке ненадіслання заяви на адресу скаржника позбавило сторону відповідача у наданні клопотання про неспівмірність розміру таких витрат у відповідності до ч.6 ст. 137 ЦПК України. Вважає, що такі обставини є підставою для скасування додаткового рішення (а.с.153–156 Том ІІІ). 
Інші учасники справи, не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавали, та, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції за апеляційної скаргою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а додаткове рішення суду без змін, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, правову допомогу ОСОБА_2 у зазначеній справі на підставі договору про надання правової допомоги від 09 жовтня 2020 року надавав адвокат Ворон А.І.
На підтвердження виконання умов вказаного договору адвокатом надано договір про надання правової допомоги від 09 жовтня 2020 року; акт приймання-передачі виконаної роботи до договору про надання правової (правничої) допомоги № б/н від 09 жовтня 2020 року квитанцією №28-09 на суму 19800 грн.
Згідно акту від 28 вересня 2024 року приймання-передачі виконаної роботи до договору про надання правової (правничої) допомоги № б/н від 09 жовтня 2020 року адвокатом надані такі юридичні послуги в ході розгляду справи:
- первинна юридична консультація, складання та подання позовної заяви, відповіді на відзив, заяви про виклик свідків, заяви про збільшення позовних вимог, участі у 12 судових засідань. Надані послуги оцінені у 19800 грн.

Задовольняючи частково вимоги заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції вважав, що факт отримання позивачем послуг адвоката, проте роботи виконані адвокатом та відображені у описі робіт, час витрачений на їх виконання, а також розмір витрат, які просить стягнути адвокат на користь свого клієнта, є суперечливим та неспівмірним.
Пункт щодо складання та подання заяви про забезпечення позову, не підлягає задоволенню, оскільки судом у задоволенні такої заяви відмовлено, та така ухвала була залишена без змін апеляційною інстанцією.
Складання заяви про виклик свідків, що містить кілька законодавчих норм та власне перелік прізвищ свідків та яке подане разом з поданням відповіді на відзив не може розцінюватися як окрема складова та те, що адвокат на її складання витратив цілу годину часу.
З 12 судових засідань зазначених адвокатом, фактично встановити його прибуття можна лише у семи з них.
Вказане в сукупності свідчить про те, що наданий представником позивача розрахунок витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін, внаслідок чого він не може вважатись належним доказом розміру суми, яка заявлена до стягнення.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що фактичні витрати на правничу допомогу позивача складають 13050 грн, що і належить розділити між двома відповідачами у рівних частках та у відповідності до задоволених позовних вимог, що становить 9875,60 грн, тобто, по 4937,80 грн з кожного.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та встановленими обставинами, за наступних підстав.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі №9901/350/18 (провадження №11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
У постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.».
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції правомірно виходив з конкретних обставин справи, обґрунтованості та реальності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, розумності їхнього розміру, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правничої допомоги, складністю справи та виконаними адвокатом Ворон А.І. послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову і значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, та дійшов обґрунтованого висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 9875,60 грн є доведеним та таким, що буде відповідати критерію реальності наданих адвокатських послуг, співмірності з предметом спору та наданими послугами, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги у суді. 
Разом з тим, колегія суддів доводи скарги щодо неспівмірності та недоведеності реальності витрат на правничу допомогу стягнутих судом першої інстанції додатковим рішення на користь ОСОБА_5 з кожного з відповідачів до уваги не бере, оскільки скаржником не наведено будь-яких переконливих обставин та не надано інших, ніж встановлені судом першої інстанції, доказів щодо розумності та реальності витрат на правову допомогу у іншому розмірі.
Доводи скаржника про те, що стороною відповідача не заявлялось про зменшення такого розміру витрат колегія суддів також не може прийняти до уваги, оскільки це не впливає в даному випадку на визначення та оцінку судом розміру витрат, які понесла ОСОБА_5 , враховуючи часткове задоволення її як позовних вимог, так і вимог заяви про ухвалення додаткового рішення у справі. 
За таких обставин, апеляційний суд, перевіривши відповідність стягнутої суми наданому обсягу адвокатських послуг, а також враховуючи критерій розумності та співмірності, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачів з кожного окремо на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 4937,80 грн.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд доходить висновку, що додаткове рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.   
Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Малик Анастасії Сергіївни — залишити без задоволення.
Додаткове рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року за заявою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ворон Артем Ігорович, про ухвалення додаткового рішення у справі №932/12085/20 — залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “16” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “24” червня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           Т.П. Красвітна

М.О. Макаров