Справа № 953/8213/25 
Провадження № 2/953/383/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Власової Ю.Ю.
секретар судового засідання - Панченко Л.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
представник позивача – адвокат Журавльов Максим Сергійович, 
відповідач – ОСОБА_2 , 
відповідач – ОСОБА_3 , 
представник відповідачів – адвокат Мизиненко Ірина Олександрівна
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у приміщенні Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, примусове виселення та зняття з реєстрації місця проживання,
в с т а н о в и в:
1. Стислий виклад позицій сторін.
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить: 
- усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування вказаною квартирою (житловими приміщеннями); 
- виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення;
- зняти з реєстрації місця проживання  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, позивач просить вирішити питання розподілу судових витрат у справі.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 два рази. Перший шлюб розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 11.08.2014 у справі № 640/12995/14-ц. Повторний шлюб між ними зареєстровано 22.08.2017 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 3141. У подальшому цей повторний шлюб розірвано на підставі рішення Київського районного суду міста Харкова від 29.07.2022 у справі № 953/3795/22, а сімейні відносини із ОСОБА_2 фактично припинені з січня 2021 року, спільного господарства вони не ведуть проживають окремо один від одного. 
Позивач вказує, що після розірвання шлюбу відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишилися проживати та на даний час проживають у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , що належить їй на праві приватної власності, та відмовляються у добровільному порядку зніматися з місця реєстрації та виселятися. Тобто, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушують її права щодо вільного володіння, користування та розпорядження приватною власністю.
ОСОБА_1 вказує, що самостійно намагалася домовитися з відповідачами щодо їх добровільного виселення та зняття з реєстрації місця проживання з квартири, проте вказані заходи виявилися безрезультатними, і останні продовжують проживати у квартирі, використовують та розпоряджаються її майном всупереч волі власника, експлуатують та погіршують її стан.
Крім того, позивач вказує, що відповідач ОСОБА_3 займається підприємницькою діяльністю у цьому приміщенні, без її згоди.
Не погоджуючись із доводами позивача, у відзиві на позов відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вказують, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , є спільним майном сторін, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 декілька разів перебували у шлюбі, від шлюбу мають спільну доньку – відповідача ОСОБА_3 . Відповідачі не порушують та не порушували права позивача ОСОБА_1 щодо вільного володіння, користування та розпорядження її власністю - частиною квартири АДРЕСА_4 . Крім того, у зв`язку із постійними обстрілами з боку російських військ відповідач ОСОБА_3 07.02.2026 виїхала із території України, на теперішній час не поверталася та з 01.08.2025 припинила свою підприємницьку діяльність за власним рішенням.
2. Рух справи.
Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 12.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.12.2025 підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, примусове виселення та зняття з реєстрації місця проживання закрито, та цивільну справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
3. Аргументи сторін.
У судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце його проведення, не з`явилися, клопотань про відкладення судового розгляду не надали.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Журавльов М.С. просив задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом їх виселення, посилаючись на порушення відповідачами права власності позивача, а також зняти їх з реєстрації у вказаній квартирі.
У судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Мизиненко І.О. просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.
4. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Конституція України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло.
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 9 ЖК України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно із частинами першою, другою, четвертою статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Правовідносини із користування чужим майном врегульовані зокрема статтями 401–406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
З порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та у постановах Верховного Суду від 09.10.2019 у справах № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18) і № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Отже, під час вирішення питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів сторін.
У статті 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Практика Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції передбачає право на повагу до житла особи. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути безпідставно виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення ЄСПЛ від 24.11.1986 у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18.02.1999 у справі «Larkos v. Cyprus»).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосувався якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40–44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom»), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 згаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, пункти 60–63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» («Cosic v. Croatia»), заява № 28261/06, пункти 21–23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia»), заява № 3572/06, пункти 42–45).
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy»), заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства – прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен приводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
При цьому необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/1).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Наведене вище узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 08.04.2026 у справі № 382/2035/23 (провадження № 61-8662св25).
Судом встановлено, що з 27.08.1999 по 11.08.2014 та з 22.07.2017 по 29.07.2022 позивач ОСОБА_4 перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованих шлюбах, які розірвано рішеннями суду від 11.08.2014 та 29.07.2022, відповідно.
На підставі Свідоцтва про право власності, р№ 2-98-143336-Ц2, виданого 07.12.1998 ХМЦПДЖФ (1/5 частка), та Договору купівлі-продажу від 11.06.2011, р№ 1-1376, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Коляда Т.Г. (4/5 часток), позивач ОСОБА_1 є власником (5/5 частки) квартири АДРЕСА_5 .
У справі, яка розглядається, спір виник між ОСОБА_1 , як власником квартири, та її колишнім чоловіком ОСОБА_2 , який після розірвання шлюбу з позивачем залишається зареєстрованим та продовжує проживати у квартирі, та повнолітньою донькою ОСОБА_3 , яка також проживає та зареєстрована у квартирі.
Суд зауважує, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право користування квартирою (особистий сервітут) як члени сім`ї позивача. Після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та досягненням ОСОБА_3 повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) сервітут припинився, оскільки відповідачі втратили статус члена сім`ї позивача (ст. 3 СК України). Вони не довели правомірність подальшого проживання, всупереч волі власника (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).
Таким чином, оцінивши баланс конкуруючих інтересів власника квартири ОСОБА_1 та її колишнього чоловіка і повнолітньої доньки на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та належним чином дослідивши докази у їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом їх виселення.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 в частині, якою вона просить усунути їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 72 ЖК України), та виселення відповідачів з квартири без надання іншого жилого приміщення (ст. 116 ЖК України) слід відмовити, оскільки такі вимоги не стосуються предмета доказування у даній справі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) пояснила, що принцип «суд знає закони» (jura novit curia) покладає на суд обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вказаній квартирі, як передчасну, оскільки відповідно до ст. 18 Закону України від 05.11.2021 № 1871-IX «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ № 265 від 07.02.2022, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. 
Інші доводи і заперечення сторін означених висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам не повторювати їх.
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява № 63566/00, § 23)). 
5. Судові витрати.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
Так, при зверненні до суду позивачем понесені витрати на оплату судового збору 7 267,20 грн, проте судовий збір підлягав сплаті у розмірі 3 633,60 грн. 
Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з відповідачів на її користь підлягають сплаті судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, у рівних частках з кожного.
Для повернення надмірно сплаченого судового збору у розмірі 3 633,60 грн., позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним клопотанням у порядку п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 265, 268, 354 ЦПК України,
у х в а л и в:
Позовні вимоги ОСОБА_1 , – задовольнити частково.
Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом їх виселення з квартири.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у іншій їх частині, - відмовити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок, по 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок. 
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Позивач – ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Представник позивача – адвокат Журавльов Максим Сергійович, м. Харків, а/с 982.
Відповідач – ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач – ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Представник відповідачів – адвокат Мизиненко Ірина Олександрівна, м. Харків, пров. Поштовий, б. 5. 

Суддя    Ю.Ю. Власова