печерський районний суд міста києва

Справа № 757/27418/25-ц 
пр. 2-4139/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - Козлова Р.Ю., 
при секретарі - Іваненку С.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», про визнання недійсним повністю свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 12.09.2016 року та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 757/27418/25-ц за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач 1) та Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (далі - відповідач 2) про визнання недійсним повністю свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 12.09.2016 року та зобов`язання вчинити дії.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду стало те, що 28 квітня 2025 року позивач під час моніторингу ринку та перевірки можливостей використання торговельних марок для власного бізнесу виявив у відкритому доступі в спеціальній системі відповідача 2 зареєстроване свідоцтво України № НОМЕР_1 від 12.09.2016 року на знак для товарів і послуг, власником якого є відповідач 1 (далі - Спірна торговельна марка).
Позивач вважає, що зазначене свідоцтво видано з порушенням вимог законодавства України, зокрема статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», оскільки Спірна торговельна марка містить у собі (імітує) офіційну назву держави «МОНАКО» (Князівство МОНАКО), використання якої без дозволу компетентного органу не допускається.
Також позивач зазначає, що під час реєстрації Спірної торговельної марки відповідачем 2 не було проведено належного аналізу статусу позначення «MONACO», не було застосовано положення пункту 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» у частині імітації офіційних назв держав, а також не було витребувано від заявника документів, що підтверджують згоду компетентного органу відповідної держави на використання такої назви.
У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати недійсним повністю свідоцтво України № НОМЕР_1 від 12.09.2016 року та зобов`язати відповідача 2 внести відповідні зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг.
Відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти задоволення позову та вважає його необґрунтованим і таким, що не підтверджений належними доказами.
Зокрема, відповідач 1 зазначає, що позивач не довів наявності у нього порушеного права або охоронюваного законом інтересу, який підлягає судовому захисту, оскільки з позовної заяви не вбачається, яке саме право позивача порушено, не наведено конкретних позначень, які позивач має намір використовувати, а також не надано доказів здійснення ним діяльності, яка б свідчила про наявність реального інтересу у спірних правовідносинах.
Відповідач 1 вказує, що звернення позивача до суду ґрунтується на припущеннях щодо можливого майбутнього використання невизначених позначень, що не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства щодо наявності порушеного або оспорюваного права чи інтересу.
Крім того, відповідач 1 зазначає, що відсутні передбачені законом підстави для визнання свідоцтва недійсним, визначені статтею 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», а доводи позивача щодо порушення процедури реєстрації не є самостійною підставою для недійсності свідоцтва.
Щодо доводів позивача про імітацію офіційної назви держави, відповідач 1 зазначає, що Спірна торговельна марка не зображує та не імітує офіційну назву держави, а словесний елемент «MONACO» не є схожим з офіційною назвою держави настільки, що їх можна сплутати, зокрема з урахуванням того, що офіційна назва держави використовується у повній формі «Князівство Монако».
Також відповідач 1 наголошує, що Спірна торговельна марка є комбінованою та включає словесні і зображувальні елементи, у зв`язку з чим її оцінка має здійснюватися в цілому, а не шляхом ізольованого аналізу окремого словесного елемента.
Відповідач 2 також подав відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти задоволення позову.
У відзиві зазначено, що позивач не обґрунтував, у чому саме полягає порушення його прав або законних інтересів, та не надав доказів такого порушення, у зв`язку з чим відсутні підстави для судового захисту/
Крім того, відповідач 2 вказує, що видача свідоцтва України № НОМЕР_1 була здійснена на підставі та у спосіб, визначені законодавством, з дотриманням процедури експертизи заявки, передбаченої Законом України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» та відповідними Правилами складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затверджених наказом Державного патентного відомства України від 28 липня 1995 № 116 (в редакції наказу Держпатенту від 20 серпня 1997 № 72).
З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду заявки закладом експертизи заявнику було направлено повідомлення щодо можливості застосування підстав для відмови, передбачених пунктом 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», у зв`язку з можливим використанням у позначенні елементів, які можуть асоціюватися з офіційною назвою держави «МОНАКО».
Як встановлено судом, на зазначене повідомлення заявником було подано відповідь із поясненнями, які були враховані під час подальшого розгляду заявки.
За результатами проведеної експертизи сформовано висновок про відповідність заявленого позначення умовам надання правової охорони, який став підставою для прийняття рішення про реєстрацію знака та видачі свідоцтва України на знак для товарів і послуг.
Позивачем подано заперечення щодо висновку експерта, наданого відповідачем 1, у яких зазначено, що такий висновок не відповідає вимогам належності, допустимості та достовірності доказів, оскільки не містить належного дослідження питання імітації офіційної назви держави та ґрунтується на припущеннях.
Зокрема, позивач вказує, що експерт не дослідив питання зображення або імітації офіційної назви держави, не застосував відповідні критерії та фактично здійснив правову оцінку, що виходить за межі компетенції експерта.
Крім того, у матеріалах справи містяться клопотання відповідача 1 про залучення доказів, зокрема висновків експертів, а також про поновлення строку для їх подання.
Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності та просив здійснювати розгляд справи за наявними у матеріалах справи доказами.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, переходить до оцінки встановлених обставин та правовідносин між сторонами.
Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Отже, необхідною передумовою для задоволення позову є встановлення судом факту порушення, невизнання або оспорювання саме прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, підставою звернення позивача до суду стало виявлення ним під час моніторингу ринку зареєстрованої торговельної марки за свідоцтвом України № НОМЕР_1 (далі - Спірна торговельна марка), яку він вважає такою, що не відповідає вимогам законодавства.
Водночас позивачем:
-не зазначено, яке саме його право порушено;
-не наведено конкретного об`єкта права інтелектуальної власності, щодо якого існує перешкода;
-не надано доказів наміру використання конкретного позначення;
-не доведено, яким чином існування Спірної торговельної марки перешкоджає здійсненню його діяльності.

Судом встановлено, що позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, посилається на намір використання у майбутньому певних позначень, які, на його думку, можуть бути подібними до Спірної торговельної марки.
Водночас позивачем не наведено та не доведено обставин, які б свідчили про наявність у нього на момент звернення до суду порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, заінтересованість особи у вирішенні спору повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача (Постанова Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17).
Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.
Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який:
а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;
б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;
в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;
г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;
д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;
є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Верховний Суд у своїй практиці (постанови у справах № 522/3665/17, № 810/1110/18) визначив, що законний інтерес, який підлягає судовому захисту, повинен відповідати таким ознакам:(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;
(б) пов`язанний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;
(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;
(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»).
Таким чином, реалізація права на звернення до суду має бути обґрунтованою та підтвердженою наявністю дійсного суб`єктивного права або інтересу, який потребує судового захисту.
Однак у даній справі позивачем не доведено наявності такого права або інтересу, що підлягає судовому захисту, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову.
З огляду на викладене, суд зазначає, що відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду наявність порушеного права або охоронюваного законом інтересу є обов`язковою передумовою для надання судового захисту.
Відсутність такого права або інтересу виключає можливість задоволення позову.
Оскільки у даній справі позивач не довів наявності у нього порушеного права або охоронюваного законом інтересу, підстави для задоволення позову відсутні.
Разом з тим, з метою повного та всебічного розгляду справи, суд вважає за необхідне надати оцінку доводам позивача щодо невідповідності Спірної торговельної марки умовам надання правової охорони.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» не можуть одержати правову охорону позначення, які зображують або імітують, зокрема, офіційні повні або скорочені назви держав чи міжнародні літерні коди держав.
Згідно з підпунктом «а» пункту першого статті 19 зазначеного Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі, зокрема, невідповідності зареєстрованої торговельної марки умовам надання правової охорони.
Як встановлено судом, Спірна торговельна марка є комбінованим позначенням, яке включає:
- фірмовий логотип компанії відповідача 1 «», який зареєстровано як окрему торговельну марку (свідоцтва України №№ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_18), а також є елементом інших належних Відповідачеві-1 торговельних марок (свідоцтва України №№ НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 , НОМЕР_13 , НОМЕР_14 , НОМЕР_15 , НОМЕР_17);
- словесний елемент «MONACO» Спірної торговельної марки, виконане характерним шрифтом літерами латиниці;
- темний чотирикутник, на тлі якого розташовано фірмовий логотип компанії Відповідача 1 і словесний елемент «MONACO».
Відмітною характеристикою торговельної марки є її кольорова гама, яку складають чорний, білий та жовтогарячий кольори.
Позивач обґрунтовує позов тим, що словесний елемент «MONACO» імітує офіційну назву держави.
Водночас суд встановив, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що:
-позначення «MONACO» є офіційною назвою держави у розумінні Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»;
-Спірна торговельна марка відтворює або імітує таку назву;
-існує ступінь схожості, за якого можливе сплутування.
Посилання позивача на довідкові та інформаційні джерела (у тому числі відкриті інтернет-ресурси) не можуть бути визнані належними доказами у розумінні процесуального закону.
Крім того, суд враховує, що відповідність торговельної марки умовам надання правової охорони має оцінюватися станом на дату подання заявки.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що датою подання заявки на реєстрацію № НОМЕР_16 за оскаржуваним свідоцтвом України № НОМЕР_1 на знак для товарів і послуг є 24.03.2015. 
Станом на 24.03.2015 (дату подання заявки) була чинна редакція Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» від 16.10.2012.
Відповідно до пункту 3 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»», відповідність знака умовам його реєстрації визначається згідно із законодавством, що діяло на дату подання заявки.
У зв`язку з чим розгляд заявки № НОМЕР_16 за свідоцтвом України № НОМЕР_1 на знак для товарів і послуг здійснювався відповідно до законодавства, чинного на дату подання заявки, зокрема, Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» від 16.10.2012. 
Згідно з пунктом 1 статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», в редакції, що діяла на дату подання заявки, права, що випливають із свідоцтва, діють від дати подання заявки, а тому відповідність знака умовам правової охорони має розглядатися, виходячи із дати подання відповідної заявки.
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», в редакції, що діяла на дату подання заявки, за заявкою проводиться експертиза, яка включає, зокрема, перевірку заявленого позначення на відповідність умовам надання правової охорони, визначеним цим Законом.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» не можуть одержати правову охорону позначення, які зображують або імітують офіційні назви держав.
Як вбачається з відзиву відповідача 2 та доданих до нього матеріалів, у процесі розгляду заявки № НОМЕР_16 за свідоцтвом України № НОМЕР_1 на знак для товарів і послуг закладом експертизи було проведено кваліфікаційну експертизу заявленого позначення, у межах якої здійснювалася перевірка його на відповідність вимогам законодавства, у тому числі вимогам пункту 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», в редакції, що діяла на дату подання заявки.
Судом встановлено, що під час проведення експертизи заявки закладом експертизи заявнику було направлено повідомлення щодо необхідності надання пояснень стосовно використання у складі заявленого позначення елементів, які можуть асоціюватися з назвою держави.
Як вбачається з матеріалів справи, на зазначене повідомлення заявником було подано відповідь із відповідними поясненнями, які були долучені до матеріалів заявки та враховані під час її розгляду.
За результатами розгляду заявки № НОМЕР_16 за свідоцтвом України № НОМЕР_1 на знак для товарів і послуг було сформовано висновок експертизи про відповідність заявленого позначення умовам надання правової охорони, який став підставою для прийняття рішення про реєстрацію знака та видачі свідоцтва України № НОМЕР_1 від 12.09.2016 року.
Наведені обставини враховуються судом виключно в межах оцінки доводів позивача щодо невідповідності Спірної торговельної марки вимогам пункту 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», в редакції, що діяла на дату подання заявки.
При цьому суд виходить з того, що предметом розгляду у даній справі є встановлення наявності або відсутності передбачених законом підстав для визнання свідоцтва недійсним, а не перевірка повноти чи правильності здійснення експертизи заявки як адміністративної процедури.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», в редакції, що діяла на дату подання заявки, не можуть одержати правову охорону позначення, які зображують або імітують, зокрема, офіційні назви держав.
Згідно із підпунктом «а» пункту першого статті 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво може бути визнано недійсним у судовому порядку, зокрема, у разі невідповідності зареєстрованої торговельної марки умовам надання правової охорони.
Отже, для вирішення даного спору підлягає встановленню, чи містить Спірна торговельна марка ознаки відтворення або імітації офіційної назви держави у розумінні наведених норм.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що словесний елемент «MONACO», який входить до складу Спірної торговельної марки, є офіційною назвою держави та, відповідно, його використання у складі такої торговельної марки без дозволу компетентного органу є порушенням вимог законодавства.
Разом з тим, судом встановлено, що Спірна торговельна марка зареєстрована як комбінована та включає словесний елемент «MONACO» у поєднанні із зображувальними елементами.
За таких обставин оцінка наявності чи відсутності підстав, передбачених пунктом 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», в редакції, яка діяла на дату подання заявки, має здійснюватися щодо торговельної марки в цілому, з урахуванням усіх її елементів та їх поєднання, оскільки саме у такому вигляді торговельна марка є об`єктом правової охорони.
Виокремлений аналіз лише словесного елемента «MONACO» без урахування інших складових торговельної марки не відповідає підходу, встановленому законодавством, та не дає можливості встановити дійсне сприйняття такої торговельної марки в цілому.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 76 - 81 ЦПК України на підтвердження того, що:
-словесний елемент «MONACO» у складі Спірної торговельної марки зображує або імітує офіційну назву держави у її повному або скороченому вигляді;
-словесний елемент є схожим з офіційною назвою держави настільки, що його можна сплутати з такою назвою;
-використання такого позначення створює уявлення про офіційний зв`язок із відповідною державою.
Надані позивачем матеріали, зокрема посилання на інформаційні джерела, не є належними та допустимими доказами та не підтверджують обставин щодо зображення або імітації Спірною торговельною маркою офіційної назви держави.
При цьому суд враховує, що відповідно до правового регулювання, чинного на дату подання заявки, оцінка відповідності позначення вимогам пункту 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» здійснюється з урахуванням того, чи зображує заявлене позначення офіційну назву держави або чи є воно схожим з нею настільки, що їх можна сплутати.
У даному випадку позивачем не доведено наявності такої схожості.
Отже, доводи позивача про те, що Спірна торговельна марка не відповідає вимогам пункту 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», в редакції, що діяла на дату подання заявки, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Судом встановлено, що на підтвердження своїх заперечень проти позову відповідачем 1 подано два висновки експертів, а також інші письмові матеріали на підтвердження своєї позиції щодо відсутності у спірному позначенні імітації офіційної назви держави.
З матеріалів справи вбачається, що Висновок експерта № 200 за результатами проведення експертизи об`єктів інтелектуальної власності від 15 жовтня 2020 року був складений не в межах даної справи, а в межах іншого судового провадження. За таких обставин зазначений доказ не є висновком експерта у розумінні статей 102, 106 ЦПК України у цій справі, а підлягає оцінці судом як письмовий доказ нарівні з іншими матеріалами справи. 
Із його змісту вбачається, що словесний елемент «MONACO» знака для товарів і послуг за свідоцтвом України НОМЕР_1 не є таким, що імітує офіційну назву держави Князівство Монако.
Разом із цим, у межах даної справи відповідачем 1 подано висновок експерта № 05/11-ТТМ/25 за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності від 30.12.2025, підготовлений на його замовлення саме для цього провадження. Як вбачається з вказаного висновку, на вирішення експерта було поставлено питання, чи є знак для товарів і послуг за свідоцтвом України №? НОМЕР_1 таким, що імітує офіційну назву Князівства Монако? За результатами проведеного дослідження експерт дійшов висновку, що знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_1 не є таким, що імітує офіційну назву держави Князівство Монако.

Оцінюючи наведені докази, суд виходить із того, що предметом доказування у даній справі є наявність або відсутність у Спірній торговельній марці ознак, передбачених пунктом 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», в редакції, що діяла на дату подання заявки, а саме - чи зображує або імітує Спірна торговельна марка офіційну назву держави.
У цьому зв`язку суд бере до уваги, що:
-подані відповідачем 1 докази стосуються саме того об`єкта, який є предметом спору у цій справі, тобто Спірної торговельної марки;
-зміст поданого у цій справі Висновку експерта № 05/11-ТТМ/25 за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності від 30.12.2025 стосується обставин, які входять до предмета доказування у даній справі;
-письмові докази, подані відповідачем 1, не суперечать зазначеному висновку, а узгоджуються з ним у тій частині, що спірне позначення не зображує офіційної назви держави та не містить ознак її імітації.
Суд також враховує, що Спірна торговельна марка зареєстрована не як словесне позначення саме по собі, а як комбіноване позначення, яке включає словесний елемент «MONACO» у поєднанні з іншими елементами. Тому оцінка наявності чи відсутності імітації має здійснюватися щодо позначення в цілому, а не ізольовано лише щодо одного його словесного елемента. 
Сам по собі словесний елемент «MONACO», без доведення його тотожності офіційній повній або скороченій назві держави чи доведення схожості настільки, що відповідні позначення можна сплутати, не є достатнім для висновку про наявність підстав, передбачених пунктом 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», в редакції, що діяла на дату подання заявки.
Позивачем, у свою чергу, не подано належних та допустимих доказів, які б спростовували зміст поданого відповідачем 1 висновку експерта № 05/11-ТТМ/25 за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності від 30.12.2025, а також не надано таких доказів, які б підтверджували, що Спірна торговельна марка зображує або імітує офіційну назву держави.
За результатами оцінки поданих відповідачем 1 доказів у сукупності з іншими матеріалами справи суд дійшов висновку, що ці докази підтверджують відсутність у Спірній торговельній марці ознак зображення або імітації офіційної назви держави, а отже не підтверджують доводів позивача про невідповідність Спірної торговельної марки вимогам пункту 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», в редакції, що діяла на дату подання заявки.
Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Зокрема, позивач не довів, що Спірна торговельна марка зображує або імітує офіційну назву держави, як це передбачено пунктом 1 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг».
Натомість досліджені судом докази, у тому числі подані відповідачем 1 висновки експертів та інші письмові матеріали, підтверджують відсутність у Спірній торговельній марці ознак зображення або імітації офіційної назви держави.
Крім того, позивачем не доведено наявності у нього порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу, який підлягає судовому захисту у спосіб, обраний у даній справі.
За таких обставин підстави, передбачені підпунктом «а» пункту першого статті 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», для визнання недійсним свідоцтва України № НОМЕР_1 від 12.09.2016 року відсутні.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76 - 81, 89, 103, 137, 141, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 6, 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій про визнання недійсним повністю свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 12.09.2016 року та зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.
Повне рішення суду складено 10 квітня 2026 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Суддя: