Справа №:755/320/26
Провадження №: 2/755/1150/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2026 р.Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Гаврилової О.В.,
за участю секретаря - Гречаної Ю.О.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Амельченко В.П.
інші учасники справи - не з`явились, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -

в с т а н о в и в:
До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. 
Згідно заявлених вимог, позивач просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вимоги позову обґрунтовані тим, що 04 серпня 2007 року між сторонами було укладено шлюб та ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 . У вересні 2021 року сторони припинили шлюбні відносини та проживають окремо. 26 квітня 2022 року за позовом відповідача шлюб між сторонами було розірвано. 26 вересня 2023 року відповідач змінила прізвище на ОСОБА_4 . Позивач зазначає, що від початку війни в Україні відповідач проживає за її межами. З 2018 року, позивач і дитина проживають разом за адресою : АДРЕСА_1 , вказана квартира належить позивачу на праві приватної власності, відповідач проживає окремо, за адресою: АДРЕСА_2 . Спільне проживання позивача та дитини переривалось лише у період з лютого 2022 року по травень 2023 року, коли дитина на початку війни перебувала за межами України. Крім того, за доводами позовної заяви, в належній позивачу квартирі, де вони проживають разом із дитиною, створені належні умови для проживання та розвитку дитини, дитина навчається у Технічному ліцеї Дніпровського району м. Києва з 2023 року, позивач підтримує регулярний зв`язок із класним керівником та адміністрацією ліцею з питань, що стосуються навчання, поведінки та відвідування занять сином, саме батько відвідує батьківські збори, систематично спілкується з класним керівником з усіх поточних питань та забезпечує потреби дитини в освітньому процесі. Крім того, підготовка, організація і оплата групових поїздок сина, здійснювалась виключно позивачем, як і курси вивчення англійської мови, спортивна секція з акробатики, на прийоми до сімейного лікаря дитину супроводжував виключно батько. Також позивач зазначає, що відповідач не бере участі у витратах на дитину, всі витрати на дитину несе позивач, зокрема: витрати на квартиру, безповоротну фінансову допомогу на розвиток ліцею, витрати на освітні послуги, витрати на оплату курсів з математики; витрати на страхування дитини за договором з ПрАТ «Метлайф». Таким чином, позивач самостійно виховує та утримує Дитину. Позивач зазначає, що встановлення факту самостійного виховання дитини та факту самостійного утримання дитини позивачем є необхідним для захисту і реалізації законних прав та інтересів дитини та отримання відстрочки від мобілізації відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2026 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію. Зобов`язано Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію, як орган опіки та піклування, відповідно до вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, надати письмовий висновок щодо розв`язання спору.
13 лютого 2026 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду через систему «Електронний суд» заяву про визнання позову, в якій зазначила, що спільне проживання сторін однією сім`єю було припинено у вересні 2021 року, у квітні 2022 року шлюб було розірвано за рішенням суду, з 2022 року відповідач проживає переважно за межами України та ІНФОРМАЦІЯ_3 народила другу дитину, з якою проживає за кордоном. Через проживання в іншій країні, наявність другої маленької дитини та відсутність необхідних коштів вона не має можливості брати участь у вихованні та утриманні ОСОБА_5 , у зв`язку з чим виховання та утримання ОСОБА_5 самостійно здійснює його батько ОСОБА_1 (а.с.76-78) До заяви долучено свідоцтво про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , матір`ю якої відповідач. (а.с.81-86)
19 березня 2026 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому зазначається, що надання висновку щодо вирішення питання про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини знаходиться поза компетенцією органу опіки та піклування та відсутні правові підстави надання рекомендацій щодо розв`язання спору. (а.с.93)
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 квітня 2026 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Амельченко В.П. в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. 
Позивач пояснив, що з 2021 року сторони спільно не проживають, в 2022 році позивач попросив відповідача відвезти сина за кордон та з березня 2022 року по травень 2023 року син проживав з матір`ю за межами України. З часу повернення, син проживає з позивачем, який повністю опікується сином, забезпечує всім необхідним. Відповідач матеріально не допомагає, коштів на утримання сина не передає, спілкується з сином лише інколи телефоном, пояснює, що не має часу для дитини. В липні 2025 року, коли відповідач народила другу дитину, вона запросила сина з бабусею в гості за кордон на 14 днів.
Представник позивача надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та додатково зазначив, що відповідач проживає за кордоном та має нову сім`ю, посилаючись на відсутність коштів, матеріальної допомоги не надає. Пояснив, що оскільки позивач є військовозобов`язаним, то в разі призову, опікуватись сином сторін буде нікому, адже мати позивача проживає на тимчасово окупованій території, а мати відповідача не може цього здійснювати за станом здоров`я. Також зазначив, що відповідач спілкується з сином телефоном дуже не часто, син сторін перебував у позивача в гостях дуже не тривалий час, де відсутні належні умови для проживання.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, в заяві про визнання позову просила здійснювати розгляд справи без її участі. (а.с.76-78)
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Від визнання позову слід відрізняти визнання фактів. Факти може визнати й позивач. Визнання стороною в суді фактів, якими друга сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, не є для суду обов`язковим. Суд може вважати визнаний факт встановленим, коли у нього не виникає сумніву в тому, що визнання відповідає дійсним обставинам справи, не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів і не зроблено під впливом обману, насильства, погрози, помилки.
Враховуючи предмет судового розгляду в даній справі, суд до розгляду справи по суті не вбачав підстав для прийняття визнання позову відповідачем, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті, адже рішення у справі має відповідати якнайкращим інтересам дитини.
Представник третьої особи - Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засіданні не з`явився, заяв чи клопотань до суду не подав.
Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації направив на адресу суду заяву, до якої долучив висновок органу опіки та піклування. В заяві просив розглядати справу без присутності в судовому засіданні представника Служби та/або органу опіки та піклування і прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. (а.с. 90)
Вислухавши пояснення позивача та його представника, опитавши дитину, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.
Судом установлено, що сторони з 04 серпня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 квітня 2022 року (а.с.10), після розірвання шлюбу відповідач змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с.12). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого є сторони у справі, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9).
Син сторін проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , де створені належні для проживання та розвитку дитини, про що створені відповідні акти (а.я.16, 111).
В інформації, сформованій за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» відображено, що право власності на вказану вище квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.14).
Згідно відповіді на адвокатський запит Технічного ліцею Дніпровського району м. Києва від 20.11.2025 №326, батько учня, ОСОБА_1 , є особою, яка підтримує регулярний зв`язок із класним керівником та адміністрацією ліцею з питань, що стосуються навчання, поведінки та відвідування занять його сина - ОСОБА_3 . Упродовж періоду навчання дитини у Технічному ліцеї (2023-2025 рр.) саме батько відвідує батьківські збори, систематично спілкується з класним керівником з усіх поточних питань та забезпечує потреби дитини в освітньому процесі (а.с.17).
20 листопада 2025 року класним керівником Технічного ліцею Дніпровського району м. Києва на учня 8-В класу ОСОБА_3 , 2012 року народження надана позитивна характеристика. (а.с.18)
Також в матеріалах справи наявна заява від 11 листопада 2025 року ОСОБА_7 - організатора та супроводжуючого у групових поїздках дітей під час шкільних канікул у період 2023-2025 рр. за межі України, згідно якої з усіх питань (підготовка, організація, оплата тощо) вона спілкувалася лише з ОСОБА_1 , батьком ОСОБА_8 . Підпис вказаної особи на заяві ніким не посвідчений. (а.с.19)
В листопаді 2025 року ОСОБА_1 було здійснено оплату за курс з підвищення рівня англійської мови за ОСОБА_8 в сумі 11 520,00 грн за 24 уроки. (а.с.20) 
Згідно довідки ФОП ОСОБА_9 №15/11-1 від 15.11.2025, ОСОБА_3 відвідував спортивну секцію з акробатики в студії ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_3 з 03 жовтня 2023 року по 08 липня 2025 року. За весь цей період батько ОСОБА_1 займався всіма організаційними питаннями щодо занять (внесення оплат, узгодження розкладу, супровід, спілкування з тренером та адміністратором). За весь період відвідування студії акробатики жодного контакту як очно так і онлайн з мамою ОСОБА_5 не відбувалося. (а.с.21)
За змістом довідки сімейного лікаря від 11.11.2025, виданою КНП «ЦПМСД №1 Дніпровського району м. Києва» щодо пацієнта ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який обслуговується у сімейного лікаря ОСОБА_11 (декларація №0001-Х22Н-РТ00 від 02.12.2019), згідно з даними реєстру медичних записів, за останній рік, а саме 19.06.2024, 05.11.2024, 08.11.2024, 02.09.2025 на прийоми до сімейного лікаря спеціалістів дитину супроводжував виключно батько, ОСОБА_1 . Мати, ОСОБА_2 , протягом зазначеного періоду не зверталася до сімейного лікаря та не супроводжувала дитину на планові чи позапланові прийоми. (а.с.22) 
На підтвердження позовних вимог позивачем також долучено до позовної заяви: квитанції за період з листопада 2024 року по жовтень 2025 року про оплату житлово-комунальних послуг за місцем проживання позивача з дитиною (а.с.23-28); платіжні інструкції про сплату безповоротної фінансової допомоги на розвиток Технічного ліцею за період листопад 2024 - листопад 2025 років (а.с.29-34) тощо (наявні в матеріалах справи в електронному вигляді), платником в яких вказаний позивач у справі - ОСОБА_1 . 
Статтями 12-15 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою).
Частиною 2 ст. 171 СК України також передбачено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
При встановленні фактичних обставин даної справи судом в порядку ст.171 СК України був опитаний малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пояснив, що проживає із татом з 2023 року (часу коли мати повернула дитину із-за кордону України), має свою кімнату, яка обладнана всім необхідним. Також пояснив, що на початку війни він з мамою поїхав до Німеччини, де проживав із нею, з часом у мати «з`явився хлопець». Вони проживали в м. Мюнхен, в однокімнатній квартирі, ОСОБА_5 сам готував сніданки, сам їздив до школи, спілкувався з матір`ю лише ввечері, за рік проживання з матір`ю вони один раз ходили до музею авіації та один раз - до торгівельного центру. Згідно пояснень дитини, після повернення до України, ОСОБА_5 спілкувався з матір`ю лише засобами телефонного зв`язку - один раз на три місяці, інколи матір на дзвінки сина не відповідала. В 2025 році він з бабусею їздив до матері в Німеччину на тиждень, де дитина жила з бабусею в орендованій квартирі, неподалік від житла матері. В цей тиждень дитина спілкувалась з матерію по 2-3 години на день, один раз вони гуляли на подвір`ї. Також пояснив, що матір йому ніяких подарунків не дарувала.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
За приписами частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Регулювання сімейних відносин із метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. 
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, одного із батьків дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання та утримання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_1 просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Метою встановлення цього факту позивач визначив - надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Проте встановлення такого факту могло б мати негативні наслідки для матері дитини, адже ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав, проте такої вимоги позивачем заявлено не було, доводів на її обґрунтування не наводилось. В позовній заяві позивач лише формально послався на те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини є необхідним для захисту прав і реалізації законних інтересів дитини через можливість отримання позивачем відстрочки від мобілізації, проте такі факти в судовому засіданні не досліджувались, оскільки не входили до предмету доказування в межах заявлених позовних вимог. 
Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Підсумовуючи викладене вище, в матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, тобто позивачем, малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Посилання в позовній заяві на те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини дозволить реалізувати право на отримання відстрочки від мобілізації не може бути підставою для задоволення такої вимоги.
Натомість навпаки, найвищим інтересам малолітнього хлопчика відповідає спільна опіка (виховання та утримання) батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протипоказань для такого. Обставин невідповідності поведінки матері моральним засадам суспільства судом не встановлено.
Крім того встановлення такого факту у судовому порядку не можна вважати належним способом захисту, оскільки у разі настання певних юридичних фактів (дій чи події) батьківські права та обов`язки припиняються та додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виховує та утримує дитину не потребується.
Отже, факт самостійного (одноосібного) виховання дитини одним із батьків не може встановлюватися на підставі судового рішення, оскільки у такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Враховуючи, що нормами СК України закріплений обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину, відсутні підстави для додаткового встановлення у судовому порядку факту самостійного виховання та перебування дитини на утриманні позивача.
У рішенні від 10.09.2019 у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. 
Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення позивача та дитини, керуючись чинним сімейним законодавством України, діючи виключно з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.
На підставі викладеного та керуючись статтею 51 Конституції України, статтями 1, 7, 15, 121, 141, 150-152, 155, 157, 164, 165 Сімейного кодексу України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, Законом України «Про охорону дитинства», статтями 2, 10, 76-83, 89, 141, 206, 209, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
у х в а л и в :
У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (ЄДПРОУ: 37397237, місцезнаходження: м.Київ, Харківське шосе, буд.4-А), Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація (ЄДРПОУ 37203257, місцезнаходження: м.Київ, бульвар Івана Котляревського, буд.1/1), про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України. 

Повне рішення складено 22 травня 2026 року.

Суддя: