справа №757/21137/19-к
провадження №1-кп/991/3/20

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
Іменем України
«30» квітня 2026 року м. Київ
Вищий антикорупційний суд колегією суддів у складі:
головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря: ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду під час судового засідання у кримінальному провадженні №52019000000000101 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 369, ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 190, ч.3 ст. 209 КК України, клопотання адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про повернення цивільного позову,
за участі сторін кримінального провадження:
прокурора - ОСОБА_9 ,
обвинуваченого - ОСОБА_5 ,
захисників - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника потерпілого/цивільного позивача - ОСОБА_10 ,
ВСТАНОВИВ:
На розгляді Вищого антикорупційного суду перебуває кримінальне провадження №52019000000000101 від 05 лютого 2019 року за обвинуваченням  ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 369, ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 190, ч.3 ст. 209 КК України.
Під час розгляду даного кримінального провадження стороною захисту - адвокатами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було заявлено клопотання про повернення цивільного позову. 
Обґрунтування заявленого клопотання
Таке клопотання сторона захисту обґрунтовувала тим, що у невстановлений час та дату, невстановленим способом до початку судового розгляду представник ПАТ «ДПЗКУ» ОСОБА_11 подав цивільний позов до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину. Цей цивільний позов був підписаний представником ПАТ «ДПЗКУ» - ОСОБА_12 , а на підтвердження його повноважень було надано виключно копію довіреності №762 від 21 грудня 2018 року. На переконання сторони захисту, такий цивільний позов підлягає поверненню з наступних підстав: цивільний позов підписано представником за довіреністю, який не є адвокатом, що прямо порушує вимоги норм прямої дії - ч.3 ст. 131-2 Конституції України; у довіреності представника ПАТ «ДПЗКУ» не передбачено право підписання ним цивільного позову; відсутні документи, що підтверджують право особи, яка видала довіреність від імені ПАТ «ДПЗКУ», на видання довіреностей та про обсяг її повноважень; цивільний позов не містить дати його підписання, що унеможливлює встановлення правомочності підписанта.
Позиція та доводи учасників судового провадження
В судовому засіданні сторона захисту клопотання про повернення цивільного позову підтримали та просили його задовольнити. Зазначили, що оскільки, згідно з наявними у справі документами, неможливо встановити повноваження представника при підписані цивільного позову, вони є непідтвердженими, то, на переконання сторони захисту, це тягне за собою повернення позовної заяви. Сторона захисту вважає, що супровідний лист, на який посилається представник позивача та прокурор в судовому засіданні, не підтверджує дату підписання цивільного позову і не може бути використаний як доказ чинності повноважень представника. Такий лист носить технічний характер і лише забезпечує передачу матеріалів, однак не визначає змісту цивільного позову та не фіксує момент його складання чи підписання. Звернули увагу суду, що підписання та подача позову від імені ПАТ «ДПЗКУ» ОСОБА_12 на підставі довіреності, саме по собі не може бути достатнім підтвердженням повноважень оскільки: не надано документів, які підтверджують наявність у представника статусу адвоката; не надано документів, що підтверджують повноваження на самопредставництво юридичної особи. На обґрунтування таких доводів сторона захисту послалася на висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені в ухвалі від 08 червня 2022 року у справі №303/4297/20, а саме: «юридична особа може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника». Оскільки ОСОБА_12 виступає представником ПАТ «ДПЗКУ» як довірителя, а не в порядку самопредставництва (діє на підставі довіреності, а не статутних документів товариства), то в такому випадку, на переконання сторони захисту, підлягає застосуванню ст. 131-2 Конституції України, а саме, що виключно адвокат здійснює представництво (може бути представником) іншої особи в суді. Оскільки, до матеріалів кримінального провадження не додано жодних доказів того, що ОСОБА_12 є адвокатом, то цивільний позов є таким, що підписано особою, яка не має права його підписувати.
Представник ПАТ «ДПЗКУ» ОСОБА_10 проти клопотання сторони захисту про повернення позовної заяви ПАТ «ДПЗКУ» до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину заперечував та просив відмовити у його задоволенні. На обґрунтування своїх доводів зазначив, що на його переконання, перевірка відповідності позовної заяви вимогам закону мала бути здійснена під час підготовчого судового засідання, а не на стадії судового розгляду. Також вказав на помилковість доводів захисту щодо необхідності підписання позову виключно адвокатом, пославшись при цьому на ст. 61 КПК України та практику Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої обмеження права юридичної особи на представництво власними працівниками (не адвокатами) є звуженням права на доступ до правосуддя. Зауважив, що обсяг повноважень на підписання позову визначений у довіреності, долученій до позовної заяви, яка містить повноваження «представляти інтереси в усіх органах та судах», та звернув увагу суду, що згідно з усталеною практикою, право «подавати позов» невід`ємно включає право на його «підписання». Щодо особи керівника ПАТ «ДПЗКУ», то представник зазначив, що такі відомості містяться в Єдиному державному реєстрі, вони є достовірними і не потребують додаткового доказування статутними документами. Крім цього представник на спростування доводів сторони захисту зазначив, що відсутність дати на самому тексті позову не є підставою для його повернення, оскільки таку дату можна встановити іншими матеріалами справи, зокрема відомостями супровідного листа від ПАТ «ДПЗКУ» №13012-19/1865 від 22 березня 2019 року, так як позов і супровідний лист становлять єдиний пакет документів.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання сторони захисту заперечував. Долучив до матеріалів справ довіреність ПАТ «ДПЗКУ» на ім`я ОСОБА_12 №762 від 21 грудня 2018 року; супровідний лист в.о. голови Правління ПАТ «ДПЗКУ» ОСОБА_13 від 22 березня 2019 року, яким детективу НАБУ був направлений цивільний позов до ОСОБА_5 ; цивільний позов ПАТ «ДПЗКУ» до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.
Мотиви суду
Заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження в межах заявленого клопотання, колегія суддів приходить до наступного.
КПК України не розкриває процесуальні аспекти повернення позовної заяви. Кримінальний процесуальний закон передбачив можливість 1) залишення цивільного позову без розгляду у випадках виправдання обвинуваченого (ч. 3 ст. 129 КПК України) або неприбуття в судове засідання цивільного позивача (ч. 1 ст. 326 КПК України), 2) повного чи часткового задоволення позову, 3) відмови у задоволенні позову (ч. 1 ст. 129 КПК України). Тобто, Кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає інституту повернення цивільного позову у тому вигляді, як це існує в цивільному судочинстві.
За змістом ст. 128 КПК України, цивільний позов, заявлений у кримінальному провадженні, підлягає розгляду судом разом із кримінальним провадженням. Це зумовлено тим, що закон прямо передбачає можливість пред`явлення цивільного позову в межах кримінального провадження та до початку судового розгляду (ч. 1 ст. 128 КПК України), у тому числі на стадії досудового розслідування, з наступною передачею такого позову до суду разом з обвинувальним актом. Тобто, такий позов пред`являється та існує в межах кримінального провадження, приймається судом до розгляду разом із кримінальним провадженням і не є самостійним процесуальним документом у розумінні цивільного судочинства. Відтак, застосування інституту повернення позовної заяви, властивого цивільному процесу, є неприпустимим у кримінальному провадженні, а процесуальні наслідки щодо цивільного позову можуть полягати лише у його розгляді по суті, відмові в задоволенні або залишенні без розгляду, що не є можливим на даній стадії судового провадження.
Посилання сторони захисту на можливість застосування норм ЦПК України не змінює зазначеного вище. Так, відповідно до положень КПК України, у разі якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом у кримінальному провадженні, цим Кодексом прямо не врегульовані, допускається застосування норм ЦПК України лише за умови, що такі норми не суперечать засадам кримінального судочинства. Натомість інститут повернення позовної заяви є притаманним цивільному процесу та передбачає існування самостійного цивільного провадження, що суперечить природі цивільного позову в кримінальному процесі, який є похідним від кримінального обвинувачення та розглядається разом із кримінальним провадженням. 
Отже, колегія суддів приходить до переконання, що застосування відповідних норм ЦПК України щодо повернення позовної заяви є неприйнятним у кримінальному провадженні, а правила, встановлені в ст. 185 ЦПК України, не підлягають безумовному застосуванню під час розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні. 
Доводи сторони захисту щодо відсутності дати підписання позовної заяви, як підстава для її повернення, на переконання колегії суддів є необґрунтованими. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, позовна заява ПАТ «ДПЗКУ» до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди була подана до органу досудового розслідування разом із супровідним листом від ПАТ «ДПЗКУ» №13012-19/1865 від 22 березня 2019 року, на якому міститься штамп вхідної кореспонденції про його отримання (вх. 007/7338-04 від 26 березня 2019 року). Позов підписаний представником ПАТ «ДПЗКУ» за довіреністю ОСОБА_12 . Зі змісту довіреності підписанта №762 від 21 грудня 2018 року вбачається, що станом на 22 березня 2019 року вона була чинна, а тому доводи сторони захисту, що позов був підписаний неповноважним представником ПАТ «ДПЗКУ» не знайшли свого підтвердження, а відсутність на позові дати його складання та підписання, за встановлених судом обставин, не є підставою для його повернення позивачу та не свідчить, що такий позов був підписаний представником поза межами строку чинності довіреності, тобто до 01 січня 2019 року. 
Сторона захисту, вказуючи на недоліки позовної заяви у цьому кримінальному провадженні, також стверджує про порушення ч. 3 ст. 131-2 Конституції України, відповідно до якої виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення, в той час коли позовна заява ПАТ «ДПЗКУ» у цьому кримінальному провадженні підписана представником за довіреністю, який не є адвокатом. 
Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження №52019000000000101 від 05 лютого 2019 року та про що уже зазначалося вище, в.о. голови правління ПАТ «ДПЗКУ» ОСОБА_13 22 березня 2019 року надіслав детективу НАБУ в межах цього кримінального провадження цивільний позов про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення ОСОБА_5 злочину. Цей позов підписаний представником ПАТ «ДПЗКУ» за довіреністю ОСОБА_14 . 
Відповідно до ст. 63 КПК України станом на 22 березня 2019 року (час направлення позову детективу), представником цивільного позивача у кримінальному провадженні у випадку, якщо цивільним позивачем є юридична особа, може бути працівник юридичної особи за довіреністю. Повноваження представника цивільного позивача на участь у кримінальному провадженні підтверджуються довіреністю якщо представником цивільного позивача є працівник юридичної особи, яка є цивільним позивачем. Представник користується процесуальними правами цивільного позивача, інтереси якого він представляє.
Сторона захисту, посилаючись на відсутність будь-якого права у представника ПАТ «ДПЗКУ» за довіреністю ОСОБА_15 на підписання позовної заяви ПАТ «ДПЗКУ» до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди, через відсутність доказів того, що ОСОБА_11 є адвокатом, обґрунтовує такі свої доводи практикою Верховного Суду, зокрема, адвокати обвинуваченого ОСОБА_5 посилаються на правовий висновок зроблений ВС ККС у постанові від 18 листопада 2019 року у справі №648/3629/17, а також на роз`яснення в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року по справі №303/4297/20.
Проаналізувавши зазначене вище колегія суддів, враховуючи, що процесуальні закони не містять норм, якими б було врегульовано часову дію правових висновків Верховного Суду, звертає увагу, що їх застосування до правовідносин, що виникли задовго до того, як були сформовані такі висновки, ускладнює, а в окремих ситуаціях унеможливлює, сторонам передбачити наслідки обраної моделі поведінки в певних відносинах, а тому зазначені висновки не можуть бути застосовані до обставин цієї справи, оскільки були зроблені ВС після звернення ПАТ «ДПЗКУ» до органу досудового розслідування з позовної заявою (листопад 2019 року, червень 2022 року). 
Оскільки позовна заява ПАТ «ДПЗКУ» до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди, яка, в межах кримінального провадження №52019000000000101 від 05 лютого 2019 року направлена детективу НАБУ 22 березня 2019 року, підписана представником ПАТ «ДПЗКУ» за довіреністю ОСОБА_16 , який, згідно змісту довіреності №762 від 21 грудня 2018 року, є працівником ПАТ «ДПЗКУ» (юридичної особи - позивача), то зазначене повністю узгоджується з положеннями ст. 63 КПК України. 
Також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду клопотання про повернення позовної заяви і посилання сторони захисту на відсутність у довіреності №762 від 21 грудня 2018 року визначеного права представника ПАТ «ДПЗКУ» на підписання цивільного позову, а також на відсутність доказів, що підтверджують право в.о. голови Правління ПАТ «ДПЗКУ» на видачу такої довіреності. Так, зі змісту довіреності вбачається, що ПАТ «ДПЗКУ» уповноважив свого працівника ОСОБА_12 , в тому числі заявляти та підтримувати цивільні позови, що, як наслідок, включає право на його підписання, так як застереження протилежного довіреність не містить. 
Враховуючи викладене, колегія суддів надала відповіді на усі вагомі аргументи сторони захисту та приходить до переконання, що доводи викладені в клопотанні сторони захисту про повернення цивільного позову Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, не знайшли свого підтвердження в ході його розгляду, в зв`язку з чим таке клопотання задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 128, 372, 376 КПК України, ст. ст. 175, 185 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про повернення цивільного позову Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст. 392 КПК України.

Головуючий         ОСОБА_17 

Судді          ОСОБА_18 

ОСОБА_19