ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/383/25 

Господарський суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Далекорій Б.В., розглянувши в закритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні справу
за позовом Берегівської окружної прокуратури, місцезнаходження – 90200, Закарпатська область, місто Берегове, вулиця І. Сечені, будинок 15, в інтересах держави в особі
позивача 1: Західного офісу Держаудитслужби, код ЄДРПОУ – 40479801, місцезнаходження – 79000, місто Львів, вулиця Костюшка, будинок 8,
позивача 2: Закарпатської обласної військової адміністрації, код ЄДРПОУ – 00022496, місцезнаходження – 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Народна, будинок 4,
до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія», код ЄДРПОУ - 40675093, місцезнаходження – 04050, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 103,
до відповідача 2: Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг», код ЄДРПОУ - 30015189, місцезнаходження – 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Насипна, будинок 46/1,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Антимонопольний комітет України, код ЄДРПОУ – 00032767, місцезнаходження – 03035, місто Київ, вулиця Митрополита В. Липківського, 45,
про визнання недійсним договору та стягнення коштів,
за участі представників сторін:
від прокуратури: прокурора Чулей О.Ю.,
від позивача 1: не з`явився, 
від позивача 2: не з`явився, 
від відповідача 1: не з`явився,
від відповідача 2: не з`явився,
від третьої особи: не з`явився, 
В С Т А Н О В И В :
Керівник Берегівської окружної прокуратури (далі – прокурор), діючи в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби (далі – позивач 1) та Закарпатської обласної військової адміністрації (далі – позивач 2) через систему «Електронний суд» 01.04.2025 звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» (далі – відповідач 1, Товариство) та до Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» (далі – відповідач 2, Комунальне підприємство), згідно з якою просить суд:
- визнати недійсним договір про надання послуг з капітального ремонту Берегове-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600) Закарпатської області від 03.09.2018 № 36, укладений між комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» за результатами відкритих торгів UA-2018-07-02-000605-a (далі – договір), 
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» на користь комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» кошти в сумі 4656000,00 грн, а з комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» одержані ним за рішенням суду кошти в сумі 4656000,00 грн стягнути в дохід держави;
- стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати.
Позов заявлено прокурором з підстав недотримання відповідачами норм Законів України «Про публічні закупівлі» та «Про захист економічної конкуренції» під час укладення зазначеного договору.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисин С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2025.
Процесуальні дії у справі
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 07.05.2025; залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Антимонопольний комітет України; витребувано у Антимонопольного комітету України завірену копію рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 № 229-р у справі № 145- 26.13/10-22.
15.04.2025 через систему «Електронний суд» від Західного офісу Держаудитслужби надійшли пояснення від 15.04.2025 (зареєстровані за вхідним №02.3.1-02/3571/25), згідно з якими позивач 1 просить розглядати справу без участі його представника.
Згідно ухвали від 07.05.2025 суд зупинив з власної ініціативи провадження у справі №907/383/25 до розгляду Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи №922/3456/23.
13.05.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Антимонопольного комітету України надійшли пояснення від 13.05.2025 на позовну заяву Берегівської окружної прокуратури (зареєстровані за вх.№02.3.1-02/4599/25), в яких третя особа просить здійснювати розгляд справи №907/383/25 без участі представника Антимонопольного комітету України.
19.05.2025 від Антимонопольного комітету України надійшло клопотання про здійснення розгляду справи у закритому судовому засіданні від 14.05.2025 №300-20.3/02-996 (зареєстроване за вх.№02.3.1-02/4814/25), в якому третя сторона просить розгляд справи здійснювати у закритому судовому засіданні через надання суду на його вимогу згідно ухвали від 07.04.2025 копії рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 № 229-р у справі № 145- 26.13/10-22, в якому міститься конфіденційна інформація, яка не підлягає розголошенню поза межами судового засідання. 
19.12.2025 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду виніс постану по справі №922/3456/23 згідно з якою постановив: касаційні скарги Спеціалізованого комунального підприємства «Харківзеленбуд» Харківської міської ради та Приватного підприємства «ЛСВ Моноліт» задовольнити; рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 у справі №922/3456/23 скасувати та ухвалити нове рішення; відмовити у задоволенні позову керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради та Північно-Східного офісу Держаудитслужби.
Згідно з ухвалою від 04.02.2026 суд поновив провадження у справі №907/383/25; задовольнив клопотання Антимонопольного комітету України про здійснення розгляду справи у закритому судовому засіданні від 14.05.2025 №300-20.3/02-996 (зареєстроване за вх.№02.3.1-02/4814/25 від 19.05.2025): вирішив здійснювати розгляд справи №907/383/25 у закритому повністю судовому засіданні; призначив підготовче засідання на 04.03.2026.
04.03.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Закарпатської обласної військової адміністрації надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від 04.03.2026 (зареєстроване за вх.№02.3.1-02/2025/26).
Згідно з ухвалою від 04.03.2026 суд постановив:
- клопотання прокурора про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів – задовольнити;
- продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів;
- задовольнити клопотання позивача 2 (Закарпатської обласної військової адміністрації) про відкладення розгляду справи від 04.03.2026 (зареєстроване за вх.№02.3.1-02/2025/26 від 04.03.2026);
- відкласти підготовче засідання на 01.04.2026 на 14:20.
27.03.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від позивача 2 - Закарпатської обласної військової адміністрації надійшли пояснення по справі від 30.03.2026 (які зареєстровані за вхідним №02.3.1-02/2928/26), згідно з яких позивач 2 просить задовольнити позов прокурора у справі та розгляд справи проводити без участі уповноваженого представника Закарпатської обласної державної адміністрації – обласної військової адміністрації за наявними матеріалами у справі.
Враховуючи, що призначене на 14 годину 20 хвилин 01.04.2026 підготовче засідання у справі №907/383/25 фактично не відбулося через сповіщення системою цивільного захисту міста Ужгорода сигналу «Повітряна тривога», про що керівником апарату суду складено акт №15 від 01.04.2026, у зв`язку з цим згідно з ухвалою від 01.04.2026 суд призначив розгляд справи на 06.05.2026.
Згідно з ухвалою від 06.05.2026 суд задовольнив усне клопотання прокурора про відкладення розгляду справи та відклав підготовче засідання на 03.06.2026.
Згідно з хвалою від 03.06.2026 суд закрив підготовче провадження у справі №907/383/25 та призначив справу до розгляду по суті на 17.06.2026.
З довідок про доставку електронного листа, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», вбачається, що ухвали суду від 07.04.2025, 07.05.2026, 04.02.2026, 05.02.2026, 04.03.2026, 01.04.2026, 06.05.2026, 06.05.2026, 03.06.2026 у справі №907/383/25 (суддя Сисин С.В.) були надіслані прокурору, позивачу 1, позивачу 2, відповідачу 1 та третій особі в їх Електронний кабінет. Означені документи доставлено до електронних кабінетів учасників справи 09.04.2025 о 21:19, 07.05.2025 о 18:24, 09.05.2025 о 10:29, 04.02.2026 о 17:29, 05.02.2026 о 21:14, 05.03.2026 о 14:54, 02.04.2026 о 11:53, 06.05.2026 о 13:08, 07.05.2026 о 12:22, 03.06.2026 о 21:12.
В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до «Електронного кабінету» є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.
Враховуючи відсутність у відповідача 2 - Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС,
- ухвала суду від 07.04.2025 направлена відповідачу 2 поштовою кореспонденцією згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0601132510117 від 08.04.2025;
- ухвала суду від 07.05.2025 направлена відповідачу 2 згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0601144701333 від 09.05.2025;
- ухвала суду від 04.02.2026 направлена відповідачу 2 згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №R067095087580 від 05.02.2026;
- ухвала суду від 05.02.2026 направлена відповідачу 2 згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №R067095662819 від 06.02.2026;
- ухвала суду від 04.03.2026 направлена відповідачу 2 згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №R067115835014 від 06.03.2026;
- ухвала суду від 01.04.2026 направлена відповідачу 2 згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №R067140739348 від 06.04.2026;
- ухвали суду від 06.05.2026 та від 06.05.2026 направлені відповідачу 2 згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №R067166719523 від 08.05.2026;
- ухвала суду від 03.06.2026 направлена відповідачу 2 згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №R067190343496 від 04.06.2026
по місцезнаходженню відповідача згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань: 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Насипна, будинок 46/1.
17.04.2025 на адресу суду повернулось поштове відправлення №0601132510117 від 08.04.2025, причина повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».
22.05.2025 на адресу суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №0601144701333 від 09.05.2025, згідно з якого вбачається, що поштове відправлення вручено 19.05.2025 за довіреністю.
27.02.2026 на адресу суду повернулось поштове відправлення №R067095087580 від 05.02.2026, причина повернення «за закінченням терміну зберігання».
27.05.2026 на адресу суду повернулось поштове відправлення №R067095662819 від 06.02.2026, причина повернення «за закінченням терміну зберігання».
03.09.2025 на адресу суду повернулось поштове відправлення №R067115835014 від 06.03.2026, причина повернення «за закінченням терміну зберігання».
25.03.2026 на адресу суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №R067115835014 від 06.03.2026, причина повернення «за закінченням терміну зберігання»;
24.04.2026 на адресу суду повернулось поштове відправлення №R067140739348 від 06.04.2026, причина повернення «за закінченням терміну зберігання»;
26.05.2026 на адресу суду повернулось поштове відправлення №R067166719523 від 08.05.2026, причина повернення «за закінченням терміну зберігання».
23.06.2026 на адресу суду повернулось поштове відправлення №R067190343496 від 04.06.2026, причина повернення «за закінченням терміну зберігання».
Відповідно до ч. 3 та 7 ст. 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Згідно з п. 3, 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2023 №1071) (далі - Правила надання послуг поштового зв`язку).
Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (п. 8 та 15 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Згідно з п. 81, 82, 83 Правил надання послуг поштового зв`язку рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначками «Судова повістка», «Повістка ТЦК»), повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.
Рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання поштових відправлень, під розпис. У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду.
Системний аналіз ст.ст. 120, 242 ГПК України, п. 8, 11, 15, 17, 81, 82, 83, 99 Правил надання послуг поштового зв`язку свідчить, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі №904/2584/19; у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/15442/17 та від 04.12.2018 у справі №921/32/18).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 16.05.2018 у справі №910/15442/17 та від 04.12.2018 у справі №921/32/18).
Отже, учасники справи належним чином повідомлялися про призначені у справі судові засідання та належним чином повідомлені про день, час та місце проведення судового засідання, призначеного на 17.06.2026.
Застосовуючи при розгляді справи відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Таким чином, суд констатує, що учасники справи належним чином повідомлялися судом про розгляд справи у суді та мали можливість, передбачену законом, на реалізацію своїх прав та законних інтересів, з урахуванням приписів ГПК України щодо належного повідомлення учасників процесу.
Водночас, суд враховує, що серед принципів господарського судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи судом.
Згідно приписів ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно з ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
За таких обставин, суд зазначає, що відповідачі, будучи неодноразово належним чином повідомлені судом про розгляд справи, про дату, час і місце судових засідань, у строк, встановлений ч.1 ст. 178 ГПК України відзиву на позов не подали і не забезпечили явку в судові засідання, тобто не скористались наданими їм процесуальними правами на участь у розгляді справи.
Відтак, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, відповідно до ст. 202 ГПК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ч. 9 ст.165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд за участі прокурора, на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, яких достатньо для встановлення обставин справи і вирішення спору по суті, 17.06.2026 розглянув справу за наявними у ній документами.
Відповідно до ст. 240 ГПК України, в судовому засіданні 17.06.2026 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Суть спору за позицією прокурора
У позовній заяві від 01.04.2026 прокурор зазначає, що за результатами проведеної Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» публічної закупівлі у формі відкритих торгів UA-2018-07-02-000605-a з капітального ремонту дороги Берегове-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600) Закарпатської області з очікуваною вартістю 31238272,00 грн, між Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» (підрядником за договором та переможцем торгів) було укладено договір підряду №36 від 03.09.2018 на суму 29300000,00 грн.
Водночас, крім Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія», участь у торгах брали Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛИМОЖІНВЕСТ», Фізична особа-підприємець Акопян Вардан Ковалоевич та Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП «АЛЬКОР», пропозиції яких було відхилено комісією як такі, що не відповідали вимогам тендерної документації.
Згідно зі звітом про виконання договору від 19.01.2021, опублікованим в електронній системі Prozorro, вказаний договір виконано та оплачено на суму 4656000,00 грн.
Щодо оплати за виконані роботи за договором прокурор стверджує, що на виконання умов договору підрядником виконано роботи, а замовником перераховано підряднику за виконані роботи 4656000,00 грн, що підтверджується відповідними транзакціями №111717263 від 12.09.2018 на суму 735000,00 грн, №112679608 від 21.09.2018 на суму 1717 800,00 грн, №132233663 від 04.05.2019 на суму 981400,00 грн та №139408715 від 19.06.2019 на суму 1221800,00 грн, які оприлюднені на єдиному вебпорталі використання публічних коштів.
Рішенням Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22 визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛИМОЖІНВЕСТ» і Фізична особа-підприємець Акопян В.К. вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення торгів, зокрема по закупівлі з капітального ремонту дороги Берегове-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600) Закарпатської області, яку проводило Комунальне підприємство Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» в системі електронних публічних закупівель. У зв`язку з цим вони притягнуті до відповідальності за вказане правоправопорушення.
Зокрема, рішенням Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р визнано, що учасники вчинили антиконкурентні узгоджені дії, спрямовані на спотворення результатів торгів, і доказами таких дій стали використання одних і тих самих ІР-адрес, місцезнаходження за однією адресою в період підготовки та участі в торгах, перебування однієї і тієї ж фізичної особи у трудових та господарських відносинах із відповідачами, синхронне подання тендерних пропозицій в один день, однакові властивості електронних файлів, схожість в оформленні тендерних пропозицій та наявність однакових помилок, зазначення назви конкурента в довідках, надання фінансової допомоги конкуренту до торгів, а також сплата коштів за можливість участі в торгах пов`язаною особою.
Зазначені факти свідчать, що учасники не змагалися між собою, а створили видимість конкуренції для забезпечення перемоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія». Це є порушенням ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та основних принципів Закону України «Про публічні закупівлі».
З огляду на зазначене, учасники закупівлі під час підготовки та участі у торгах діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі».
Внаслідок узгодженості поведінки зазначених суб`єктів право на укладення договору за результатами торгів одним з учасників – Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» одержано не на конкурентних засадах, чим спотворено результати публічної закупівлі.
Узгоджений характер дій учасників вказує як на усвідомлення ними їх протиправності (порушення цими діями правил здійснення господарської діяльності), так і на передбачуваність і бажання настання наслідків від них (усунення конкуренції з метою протиправного отримання права на укладення договору).
На переконання прокурора, дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» мали завідомо суперечну інтересам держави і суспільства мету – усунення конкуренції для недобросовісного отримання права на укладення договору та отримання бюджетних коштів. Така вольова спрямованість підтверджує наявність умислу у Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» на вчинення протиправного правочину.
Враховуючи, що рішення Антимонопольного комітету України залишено в силі відповідно до постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 у справі №910/16038/23, що є преюдиційним фактом, договір підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України.
Так, з посиланням на ст. 228 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства) прокурор стверджує, що ознаками недійсного договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку, наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору, а також те, що метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони, і така мета завідомо суперечит інтересам держави та суспільства.
Прокурор стверджує, що для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення договору, якою зі сторін і якою мірою виконано зобов`язання, а також з`ясувати наявність наміру (умислу), який означає, що сторони (сторона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б в однієї зі сторін щодо настання відповідних наслідків. 
З посиланням на п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», відповідно до якого антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів і такі дії становлять порушення законодавства про захист економічної конкуренції (п. 1 ст. 50 цього Закону), прокурор стверджує, що в діях Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, та метою вказаних дій є усунення конкуренції під час проведення Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» зазначеного тендеру та недобросовісне отримання права на укладення оспорюваного договору.
Таким чином, на переконання прокурора, завідомо суперечлива мета дій Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» полягала в тому, щоб протиправно усунути конкуренцію під час проведення публічної закупівлі, нівелювати ефективність її результатів, у незаконний спосіб одержати право на укладення спірного договору не на конкурентних засадах.
Підсумовуючи такі доводи, прокурор вважає, що спірний договір про закупівлю послуг, укладений за результатами публічної закупівлі, результати якої спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України.
Щодо застосування наслідків недійсності правочину, прокурор стверджує, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» за оскаржуваним договором загалом одержано і привласнено 4656000,00 грн бюджетних коштів.
Водночас, відомостей про наявність обізнаності замовника (Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг») про наявність антиконкурентних узгоджених дій між учасниками закупівлі не встановлено, що свідчить про відсутність умислу в комунального підприємства на укладення договору, що суперечить інтересам держави та суспільства.
Відтак, з посиланням на положення ч. 3 ст. 228 ЦК України, оскільки умисел на укладення договору, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства встановлено лише з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія», прокурор, одночасно із визнанням недійсності договору, також просить застосувати наслідки його недійсності, шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» на користь Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» 4656000,00 грн та стягнення в дохід держави з Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» одержані ним за рішенням суду 4656000,00 грн.
Підставою для звернення прокурора до суду в інтересах позивачів є бездіяльність Закарпатської обласної військової адміністрації та Західного офісу Держаудитслужби, які у відповідь на запити прокуратури ухилилися від виконання функцій із захисту державних інтересів, посилаючись на відсутність повноважень або на те, що вони не були стороною договору.
Позиція позивача 1
У поясненні від 15.04.2025, позивач 1 зазначає, що він не здійснював заходів державного фінансового контролю щодо процедури закупівлі послуг з капітального ремонту автомобільної дороги Берегове - Дийда - В.Бийгань - Гут (О-07-07-01) км 9+200 – км 18+600 за ID: UA-2018-07-02-000605-a, а про рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22, яким установлено факт вчинення учасниками антиконкурентних узгоджених дій та спотворення результатів торгів, уперше дізналося лише з листа Берегівської окружної прокуратури від 13.02.2025 №07.50-101-106-25/674ВИХ-25. Крім того, позивач 1 зазначає, що державний контроль за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції та оцінка дій замовників щодо обов`язку моніторингу інформації про наявність учасників у Зведених відомостях належить до виключних повноважень Антимонопольного комітету України відповідно до Закону України «Про захист економічної конкуренції» та Закону України «Про Антимонопольний комітет України», а здійснення таких функцій іншими органами влади не допускається.
Позивач 1 також акцентує увагу на тому, що спірний договір №36 від 03.09.2018 зі строком дії до 31.12.2020, укладений між Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд – Індустрія» на суму 29300000,00 грн, згідно зі звітом від 19.01.2021 був фактично виконаний на суму 4656000,00 грн, тобто задовго до винесення Антимонопольним комітетом України рішення про накладення штрафу. Позивач 1 також зазначає, що приписами ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено виключний перелік підстав для звернення органу державного фінансового контролю до суду (зокрема, щодо спонукання до інвентаризації, вилучення прихованих платежів, стягнення коштів за незаконними договорами або в інтересах держави у разі невиконання вимог підконтрольною установою) і виключно за результатами проведених заходів контролю та щодо підконтрольних установ, проте жодним законом не передбачено його права самостійно звертатися до суду з позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю товарів, робіт чи послуг за бюджетні кошти до непідконтрольних суб`єктів господарювання приватного сектора. Оскільки заходи контролю позивачем 1 не проводилися, а законодавчі підстави та повноваження на вжиття заходів щодо усунення порушень чи самостійного оскарження договорів поза межами ревізій у даній категорії справ відсутні.
Позиція позивача 2
У пояснення по справі від 30.03.2026, Закарпатська обласна військова адміністрація посилається на норми Конституції України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Закону України «Про автомобільні дороги» та Бюджетного кодексу України, вказуючи на наявність у неї повноважень щодо управління дорогами загального користування місцевого значення з 01.01.2018, при цьому зазначає, що розпорядженням голови Закарпатська обласна військова адміністрація від 02.01.2018 №2 районні дороги були передані на баланс районних державних адміністрацій. Головною матеріально-правовою підставою для визнання договору недійсним замовник вважає рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22, яким встановлено, що переможець торгів Товариство з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» спільно з іншими учасниками (Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛИМОЖІНВЕСТ» та ФОП Акопяном В.К.) вчинили антиконкурентні узгоджені дії, спрямовані на спотворення результатів зазначеного тендеру, що є порушенням п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції». Оскільки законність цього рішення Антимонопольного комітету України підтверджена постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 у справі №910/16038/23, яка набрала законної сили, дані обставини в силу вимог ч. 4 ст. 75 ГПК України є преюдиційними та не потребують доказуванню. Позивач 2 наголошує, що про існування вказаного рішення Антимонопольного комітету України дізнався лише 28.02.2025 та 24.03.2025 з відповідних листів Берегівської окружної прокуратури Закарпатської області. З огляду на викладене, Закарпатська обласна військова адміністрація стверджує, що внаслідок змови учасників закупівлі реальна конкуренція та змагальність на торгах були відсутні, а замовник був позбавлений можливості обрати переможця на прозорих засадах, що свідчить про завідомо суперечливу інтересам держави і суспільства мету дій відповідача 1, спрямовану на обхід закону. Спірний договір, укладений внаслідок таких правопорушень, суперечить публічному порядку та інтересам держави, що відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України є безальтернативною підставою для визнання його недійсним у судовому порядку та застосування визначених законом майнових санкцій.
Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача
У поясненні від 13.05.2025 на позовну заяву Берегівської окружної прокуратури, третя особа обґрунтовує свої пояснення щодо підтримки позовних вимог Берегівської окружної прокуратури у справі твердженням про те, що оспорюваний договір, укладений між Берегівською районною військовою адміністрацією Закарпатської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія», є недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України, оскільки він суперечить інтересам держави і суспільства та порушує публічний порядок через недотримання встановленого законодавством порядку захисту економічної конкуренції у підприємницькій діяльності, що базується на положеннях ч. 3 ст. 42 Конституції України, преамбули Закону України «Про захист економічної конкуренції» та ч. 5 ст. 13 ЦК України щодо заборони використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції.
Третя особа зазначає, що згідно зі ст.ст. 1, 3, 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» та ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» встановлення фактів порушення антимонопольного законодавства належить до виключних повноважень органів Антимонопольного комітету України, а відповідні рішення є єдиним належним доказом таких порушень, який не потребує додаткової перевірки судом. У зв`язку з цим третя особа посилається на рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції», яким офіційно доведено та визнано факт вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОЛТЕХТРАН» правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 6 та п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, що є самостійною та достатньою підставою для визнання укладеного за результатами цих торгів правочину недійсним.
Позиція відповідачів 1 та 2
Відповідачі відзиву на позовну заяву не подали.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Відтак, з врахуванням положень ч. 9 ст.165, ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст спірних правових відносин
Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» у системі публічних закупівель Prozorro розміщено оголошення на проведення відкритих торгів UA-2018-07-02 000605-a із закупівлі послуг з капітального ремонту дороги Берегове-Дийда В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600) Закарпатської області, очікуваною вартістю 31238272 грн.
Згідно з оголошенням про проведення спрощеної/допорогової закупівлі UA-2018-07-000605-а, замовником КП Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» здійснено наступне оголошення про публічну закупівлю: предмет закупівлі Капітальний ремонт дороги Берегово-Дийна-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600 Закарпатська область; коди відповідних класифікаторів предмета закупівлі ДК 021:2015:45230000-8 Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг, вирівнювання поверхонь; кількість товарів або обсяг виконання робіт чи надання послуг 1 роб; місце поставки товарів або місце виконання робіт чи надання послуг 88000, Україна, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Насипна 46/1; строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг до 31 грудня 2019 року; розмір бюджетного призначення за кошторисом або очікувана вартість предмета закупівлі становить 31238272,00 грн; розмір мінімального кроку пониження ціни становить 156191,36 грн; кінцевий строк подання тендерних пропозицій – 19.07.2018; дата та час розкриття тендерних пропозицій – 20.07.2018 о 12:06, після завершення електронного аукціону; дата та час проведення електронного аукціону – 20.07.2018 о 11:33.
Відповідно до форми реєстру отриманих тендерних пропозицій до процедури закупівлі в електронній системі закупівель UA-2018-07-000605-а, учасниками участі в проведенні закупівлі були: ТОВ «ДП «АЛЬКОР» (код ЄДРПОУ – 39507877) – дата та час подання тендерної пропозиції 17.07.2018 о 13:55; ФОП Акопян Вардан Ковалоевич (РНОКПП – НОМЕР_1 ) - дата та час подання тендерної пропозиції 14.07.2018 о 16:41; ТОВ «ЛИМОЖІНВЕСТ» (код ЄДРПОУ – 41536954) - дата та час подання тендерної пропозиції 13.07.2018 о 18:57; ТОВ «Євробуд-Індустрія» (код ЄДРПОУ – 40675093) - дата та час подання тендерної пропозиції 14.07.2018 о 18:08.
Згідно з формою протоколу розкриття тендерної пропозиції, замовником якої є КП Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг», щодо процедури закупівлі в електронній системі закупівель UA-2018-07-000605-а, по предмету закупівлі – капітальний ремонт дороги Берегового-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600 Закарпатської області, узагальнена назва предмета закупівлі (лотів) (за наявності) - капітальний ремонт дороги Берегового-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600 Закарпатської області, встановлено таке: дата та час розкриття тендерної пропозиції – 20.07.2018 о 12:06, учасники участі в закупівлі: ТОВ «ДП «АЛЬКОР» (документ що підтверджує відповідальність учасника кваліфікаційним критеріям а також інформація та документи що містять технічний опис предмета закупівлі – рішення скасоване, ціна тендерної пропозиції до початку аукціону – 29520388,00 грн з ПДВ; ціна тендерної пропозиції після закінчення аукціону – 22349999,00 грн з ПДВ); ТОВ «ДП «АЛЬКОР» (документ що підтверджує відповідальність учасника кваліфікаційним критеріям а також інформація та документи що містять технічний опис предмета закупівлі – не надав документи що підтверджують відсутність підстав передбачених статтею 17 Закону України «Про публічні закупівлі», ціна тендерної пропозиції до початку аукціону – 29520388,00 грн з ПДВ; ціна тендерної пропозиції після закінчення аукціону – 22349999,00 грн з ПДВ); ФОП Акопян Вардан Ковалоевич (документ що підтверджує відповідальність учасника кваліфікаційним критеріям а також інформація та документи що містять технічний опис предмета закупівлі – Тендерна пропозиція не відповідає вимогам тендерної документації, ціна тендерної пропозиції до початку аукціону – 31154813,00 грн з ПДВ; ціна тендерної пропозиції після закінчення аукціону – 22350000,00 грн з ПДВ); ТОВ «ЛИМОЖІНВЕСТ» (документ що підтверджує відповідальність учасника кваліфікаційним критеріям а також інформація та документи що містять технічний опис предмета закупівлі – Тендерна пропозиція не відповідає вимогам тендерної документації, ціна тендерної пропозиції до початку аукціону – 31065458,00 грн з ПДВ; ціна тендерної пропозиції після закінчення аукціону – 29300000,00 грн з ПДВ); ТОВ «Євробуд-Індустрія» (документ що підтверджує відповідальність учасника кваліфікаційним критеріям, а також інформація та документи що містять технічний опис предмета закупівлі – Відповідає кваліфікаційним критеріям встановленим в тендерній документації та відсутні підстави для відмови установлені ст. 17 Закону України «Про публічні закупівлі», ціна тендерної пропозиції до початку аукціону – 31028514,00 грн з ПДВ; ціна тендерної пропозиції після закінчення аукціону – 29300000,00 грн з ПДВ).
Відповідно до протоколу №127 засідання тендерного комітету Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» від 14.08.2018 відхилено тендерну пропозицію пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП «Алькор» за результатами закупівлі «Капітальний ремонт дороги Берегово-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600 Закарпатської області».
Згідно з протоколом №130 засідання тендерного комітету Комунального підприємства Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» від 21.08.2018, ухвалено відхилити тендерну пропозицію ФОП Акопяна Вардана Ковалоевича, відхилити тендерну пропозицію ТОВ «ЛИМОЖІНВЕСТ» - за результатами закупівлі робіт «Капітальний ремонт дороги Берегово-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600 Закарпатської області»; визнати за результатами розгляду та оцінки тендерних пропозицій по процедурі закупівлі робіт «Капітальний ремонт дороги Берегово-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600 Закарпатської області» ТОВ «Євробуд-Індустрія» переможцем та укласти з ним договір; оприлюднити повідомлення про відхилення тендерної пропозиції та повідомлення про намір укласти договір на веб-порталі Уповноваженого органу відповідно до ст. 10 Закону України «Про публічні закупівлі».
Згідно з повідомленням про намір укласти договір, складеним замовником – КП Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» щодо предмету закупівлі – капітальний ремонт дороги Берегово-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600 Закарпатської області по коду класифікатора предмета закупівлі ДК 021:2015:45230000-8 Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг, вирівнювання поверхонь; зазначено про переможця процедури закупівлі – ТОВ «Євробуд-Індустрія»; інформація про ціну пропозиції – 2930000000 грн з ПДВ.
03.09.2018 між Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» (далі - замовник), з однієї сторони, і Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія», з іншої сторони, разом - сторони, укладено договір підряду №36 (далі - договір).
Згідно з п. 1.1. договору, у порядку та на умовах, визначених цим договором, підрядник бере на себе зобов`язання своїми силами і засобами, на власний ризик виконати роботи - «Капітальний ремонт дороги Берегове-Дийда-В.Бийгань-Гут (0-07-01-01) км 9+200 - км 18+600 Закарпатської області» (ДК 021:2015 - 45230000-8) відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації та в обумовлений цим договором термін. Замовник зобов`язується прийняти закінчений капітальним ремонтом об`єкт і сплатити вартість виконаних робіт.
Відповідно до п. 1.2. договору, склад та обсяги робіт, що є предметом договору, визначаються на підставі проектно-кошторисної документації
Згідно з п. 1.3. обсяги робіт можуть бути зменшені в залежності від реального фінансування видатків, шляхом укладання додаткової угоди.
Відповідно до п. 1.4. договору, підрядник, укладаючи договір гарантує протягом його дії наявність в нього всіх передбачених законодавством дозволів, погоджень, ліцензій, сертифікатів тощо, необхідних для виконання робіт за договором, гарантує, що має всі належні повноваження для укладання та виконання договору, якщо такі документи вимагаються законодавством України.
Згідно з п. 2.1. договору, загальна вартість робіт з капітального ремонту дороги Берегове-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 - км 18+600 Закарпатської області відповідно до договірної ціни (додаток №1 до договору) складає 29300000,00 грн, у тому числі ПДВ 4883333,33 грн. Джерелом фінансування відповідно до планів фінансування, розпоряджень Кабінету Міністрів України, Закарпатської обласної державної адміністрації, є державний та місцевий бюджети. Вартість робіт з капітального ремонту автомобільної дороги Берегове-Дийда-В.Бийгань-Гут (0-07-01-01) км 9+200 - км 18+600 Закарпатської області на 2018 рік складає 2452800,00 грн, у тому числі ПДВ - 408800,00 грн.
Відповідно до п. 2.2. договору, договірна ціна робіт обґрунтовується відповідно до ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 «Правила визначення вартості будівництва», СОУ 42.1-37641918-050:2012 «Порядок визначення вартості капітального та поточного ремонтів автомобільних доріг загального користування (державного та місцевого значення)» з усіма змінами і доповненнями та згідно інших діючих нормативно-кошторисних документів.
Згідно з п. 2.3. договору, договірна ціна є динамічною і може бути уточнена за наступних умов:
- зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
- замовник змінює в процесі будівництва проектні рішення, що призводять до зміни обсягів робіт та вартісних показників;
- зміни законодавства з питань оподаткування та з інших питань;
- виникнення обставин непереборної сили - надзвичайні обставини та події, які не можуть бути передбачені сторонами під час укладання договору;
- істотного зростання (у розмірі, визначеному сторонами) або зменшенням після укладання договору цін на ресурси, які забезпечує Підрядник, а також на послуги, що надаються йому третіми сторонами.
Згідно з п. 2.5. договору, ціна договору може бути зменшена (без зміни кількості (обсягу) та якості послуг.
Згідно з п. 3.1. договору, фінансування робіт з капітального ремонту об`єкта здійснюється відповідно до статті 2 договору.
Відповідно до п. 3.2. договору, якщо замовник у встановленому порядку ухвалить рішення про сповільнення чи прискорення (за згодою підрядника) темпів виконання робіт упродовж поточного року, він подасть підряднику для узгодження додаткову угоду не пізніше ніж 10 календарних днів з моменту прийняття рішення, в якій будуть відкориговані обсяги коштів, що виділяються на фінансування виконання робіт у поточному році.
Відповідно до п. 3.4. договору, підставою для здійснення розрахунків за фактично виконані роботи є підписані сторонами акт прийняття виконаних будівельних робіт (ф. КБ-2в) та довідки про вартість виконаних підрядних робіт (ф.КБ-3), які складаються та підписуються підрядником і подаються для підписання замовнику. Уповноважений представник замовника протягом трьох днів перевіряє надані документи і за умови відсутності зауважень, підписує акт приймання виконаних робіт. Обґрунтування причин відмови від підписання документів, що підтверджують виконання робіт надсилається підряднику протягом трьох робочих днів, рахуючи з дня одержання зазначених документів замовником.
Згідно з п. 3.5. договору, якщо в процесі приймання робіт виникли зауваження щодо обсягів заактованих робіт та їх вартості, підрядник за запитом замовника повинен протягом трьох днів (рахуючи із дня надходження вимоги) додатково до вже пред`явлених, надати інші документи (згідно переліку), які б підтвердили виконання вказаних в актах робіт. В разі своєчасного невиконання цієї вимоги підрядником, роботи вважаються невиконаними та оплаті не підлягають.
Відповідно до п. 3.6. договору, після здійснення приймання повного обсягу виконаних робіт замовник проводить остаточний розрахунок за фактично виконані роботи протягом 30 календарних днів після видачі уповноваженим органом державного архітектурно-будівельного контролю документу про готовність об`єкта до експлуатації.
Згідно з п. 3.7. договору, замовник за участю підрядника має право відкоригувати вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті, у випадках: необґрунтованості в поточних документах обсягів робіт, невідповідності їх проектно-кошторисній документації, будівельним нормам і правилам, неправильного застосування цін і розцінок, тощо; розрахунки здійснюються відповідно ДСТУ 5 Д.I.I-1:2013 та відповідних настанов; виявлення будь-яких помилок, упущень, які стосуються раніше підписаних документів.
Згідно з п. 3.9. договору, спірні питання, що виникають між сторонами в процесі здійснення розрахунків, з яких сторони не дійшли згоди, вирішуються у визначеному законодавством України порядку.
Відповідно до п. 5.1. договору, строк виконання робіт: з дати підписання договору до 31.12.2019 відповідно до графіку виконання робіт (додаток №2), який с невід`ємною частиною договору. Підрядник розпочинає виконання робіт після отримання декларації про початок виконання будівельних робіт, проектно-кошторисної документації та отримання будівельного майданчика за актом приймання-передачі.
Згідно з п. 5.2. договору, завершення виконання робіт оформляється декларацією про готовність об`єкта до експлуатації. Оформлення актів, додатків і необхідних документів до них, здійснюється підрядником.
Відповідно до п. 5.3. договору, місце виконання робіт: автомобільна дорога загального користування місцевого значення 0 070108 Оросієво-Пушкіно-Підвиноградів км 0+000 - 18+600 Закарпатської області.
Згідно з п. 5.4. договору, терміни виконання робіт можуть бути змінені у разі:
а) обставин непереборної сили;
б) відсутності фінансування, затримки у платежах;
в) зміни чи коригування проектно-кошторисної документації;
г) настання несприятливих погодних умов, які, з урахуванням положень чинного законодавства, унеможливлюють початок/продовження надання послуг, що є предметом цього Договору. При цьому, настання таких умов повинно бути підтверджено даними Українського гідрометеорологічного центру, а їх закінчення є підставою для початку/продовження надання послуг за Договором.
Згідно з п. 5.8. договору, замовник у будь-який час може дати вказівку підряднику зменшити темпи виконання усіх або частини робіт чи тимчасово припинити їх виконання. Якщо таке рішення замовника зумовлене необхідністю продовження термінів виконання робіт, сторони будуть вирішувати це питання у порядку, передбаченому в п. 3.9 договору.
Відповідно до п. 5.9. договору, перегляд термінів виконання робіт оформлюється додатковою угодою.
Згідно з п. 10.1. договору, підрядник має право залучати до виконання робіт субпідрядників, при цьому підрядник зобов`язаний виконати не менше 60 відсотків робіт за договором.
Згідно з п. 12.1. договору, підрядник виконує роботи згідно проектно-кошторисної документації з використанням прогресивних методів організації виробництва та праці і згідно з вимогами будівельних норм і правил.
Відповідно до п. 12.4. договору, підрядник щомісячно повинен інформувати замовника про хід виконання робіт в узгоджені сторонами термінами, в т.ч., про причини відхилень від термінів виконання робіт, заходи, вжиті для їх усунення, хід комплектації матеріальними ресурсами, залучення робочої сили, будівельних машин і механізмів, субпідрядних організацій, проведення запланованих перевірок матеріалів, робіт, тощо.
Відповідно до п. 14.1. договору, підрядник гарантує якість виконаних робіт і можливість експлуатації об`єкта відповідно до умов проекту впродовж гарантійного терміну, який визначається згідно чинного законодавства. Гарантійний термін експлуатації об`єкта починається з дати видачі зареєстрованої інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю декларації про готовність об`єкта до експлуатації і продовжується на час, упродовж якого об`єкт не міг використовуватися внаслідок вал, відповідальність за які несе підрядник.
Згідно з п. 14.2. договору, підрядник гарантує якість та можливість експлуатації об`єкта відповідно до умов затвердженої кошторисної документації за видами робіт визначених пунктом 6.3.2 ГБН Г.1-218-182:2011 з наступними гарантійними термінами:
- асфальтобетонне покриття - не менше ніж 5 років, а з урахуванням регенерації - на менше ніж 10 років;
- основа дорожнього одягу - не менше ніж 8 років; - відновлення або нанесення нової горизонтальної та вертикальної розмітки:
- фарбою - 6 міс;
- пластиком - 3 роки;
- полімерною стрічкою - 5 років.
Згідно з п. 15.1. договору, сторони зобов`язуються докладати всіх необхідних зусиль для добровільного вирішення конфліктних ситуацій шляхом переговорів, пошуку взаємоприйнятних рішень у разі виникнення суперечок. Для вирішення розбіжностей, з яких сторони не дійшли згоди, за взаємною домовленістю вони можуть залучати професійних експертів з відшкодуванням витрат за здійснення ними послуг. У випадку виникнення такої ситуації. витрати розподіляються в рівних долях між обома сторонами договору.
Відповідно до п. 15.2. договору, за невиконання або неналежне виконання своїх договірних зобов`язань винна сторона сплачує потерпілій стороні визначену договором неустойку та відшкодовує в повному обсязі збитки, не покриті неустойкою.
Згідно з п. 15.3. договору, якщо підрядник при виконанні робіт виявив недоліки і прорахунки в проектно-кошторисній документації чи у вказівках замовника, які можуть негативно вплинути на хід, якість і строки виконання робіт, він повинен проінформувати про це Замовника, який має вжити відповідних заходів по усуненню недоліків і прорахунків.
Згідно з п. 15.16. договору, всі спори, що виникають в процесі виконання умов цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів.
Відповідно до п. 15.17. договору, у випадку неможливості досягнення взаємної згоди мирним шляхом, сторони передають конфлікт на розгляд до Господарського суду для вирішення справи по суті в порядку, встановленому діючим законодавством.
Відповідно до п. 16.1. договору, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2019, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.
Відповідно до п. 17.2. договору, замовник має право в односторонньому порядку розірвати договір (відмовитись від договору), повідомивши про це підрядника за 5 календарних днів до дати розірвання договору, за таких обставин:
а) відсутності коштів для фінансування об`єкту;
б) виявленні подальшої недоцільності ремонту об`єкту за даним договором;
в) затримка початку надання послуг з вини підрядника більше ніж на 5 календарних днів;
г) суттєвому порушенні договірних зобов`язань підрядником, що створює передумови для невиконання договору;
д) неодноразовому грубому порушенні будівельних норм і правил;
е) змін у структурі, реорганізації галузі; є) банкрутство або порушення справи про банкрутство підрядника;
ж) у випадку невідповідності якості наданих послуг та матеріалів існуючим нормативам;
з) відставання від графіку надання послуг більше ніж на 10 календарних днів;
і) у випадку, передбаченому п. 2.8 Договору;
ї) у випадку, передбаченому п. 15.5 Договору;.
При цьому укладення сторонами угоди про розірвання договору не вимагається.
Відповідно до п. 17.3. договору, замовник у випадку розірвання договору за його ініціативою може також вимагати від підрядника відшкодування збитків за обставин, вказаних у пунктах в), г), д), ж), 3), і) п. 16.2 договору.
Згідно з п. 17.4. договору, у випадку, якщо розірвання договору/відмова від договору відбувається з вини підрядника, останній відшкодовує замовнику зумовлені цим рішенням збитки.
Відповідно до п. 17.5. договору, у разі дострокового припинення дії договору за ініціативи замовника, останній приймає від підрядника за актом будівельний майданчик та виконані роботи.
Згідно з п. 17.6. договору, якщо замовник відмовляється від договору з причин порушення підрядником графіків виконання робіт, або вимог проекту, технічних норм, замовник може відмовитись від договору без компенсації підряднику понесених ним витрат.
Згідно з п. 17.8. договору, умови договору можуть змінюватись у наступних випадках:
- зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; - покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;
- продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі;
- узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості робіт і послуг);
- зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок;
- зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі підряду, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни; 
- зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини п`ятої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі», відповідно до якої дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.
- інші підстави, що дають право на зміну умов договору згідно Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.
Відповідно до п. 17.9. договору, всі зміни та доповнення до цього договору оформлюються у вигляді додаткових угод, складених і підписаних у двох примірниках, по одному для кожної із сторін, які мають однакову юридичну силу.
Згідно з п. 18.1. договору, за підрядником на період проведення робіт з капітального ремонту закріплюється визначена проектно-кошторисною документацією і передана по акту ділянка дороги.
Відповідно до п. 18.2. договору, сторони під час виконання цього договору зобов`язуються підгримувати ділові контакти, всіляко співробітничати та вживати заходів для забезпечення ефективного виконання взаємних зобов`язань за договором.
Згідно з п. 18.3. договору, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2019, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.
Відповідно до п. 18.4. договору, додатком до цього договору є графік виконання робіт та договірна ціна.
Згідно з п. 18.5. договору, всі додатки та додаткові угоди, складені у відповідності з цим договором та на виконання його умов, після їх підписання та оформлення у встановленому законом порядку є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до п. 18.6. договору, договір складений у двох оригінальних примірниках, по одному для кожної із сторін, кожен з яких має рівну юридичну силу.
Згідно з п. 18.7. договору, взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регламентуються чинним законодавством України.
11.09.2018 між Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» була укладена додаткова угода №1 до договору підряду №36 від 03 вересня 2018 року, згідно з якою замовник і підрядник змінили договір підряду №36 від 03.09.2018, виклавши пункт 5.3. в наступній редакції: «5.3. Місце виконання робіт: автомобільна дорога Берегове-Дийда-В.Бийгань-Гут (О- 07-01-01) км 9+200 - км 18+600 Закарпатської області.»; інші умови вищевказаного договору, не змінені цією угодою, залишилися чинними у тій редакції, в якій вони викладені сторонами раніше, і сторони підтверджують їх обов`язковість для себе.
13.03.2019 між Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг`та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» була укладена додаткова угода №2 до договору підряду №36 від 03 вересня 2018 року, згідно з якою замовник і підрядник змінили і доповнили договір підряду №36 від 03 вересня 2018 року, а саме: виклали підпункт 4.1. пункту 4 Договору в наступній редакції: 
« 2.1. Загальна вартість робіт з капітального ремонту дороги Берегово-Дийда-В.Бийгань-Гут (0-07-01-01) км 9+200 - км 18+600 Закарпатської області відповідно до договірної ціни (Додаток Nє1 до Договору) складає 29300000,00 грн, у тому числі ПДВ 4 883 333,33 грн.
Вартість робіт з капітального ремонту автомобільної дороги дороги Берегово-Дийда-В.Бийгань-Гут (0-07-01-01) км 9+200 - км 18+600 Закарпатської області на 2018 рік складає 2452800,00 грн, у тому числі ПДВ 408 800,00 грн.
Вартість робіт з капітального ремонту автомобільної дороги Берегово-Дийда- В.Бийгань-Гут (0-07-01-01) км 9+200 - км 18+600 Закарпатської області на 2019 рік складає 981400,00 грн, у тому числі ПДВ 163566,67 грн.
Джерелом фінансування відповідно до планів фінансування, розпоряджень Кабінету Міністрів України, Закарпатської обласної державної адміністрації, є державний та місцевий бюджети.».
Цією ж додатковою угодою №2 від 13.03.2019 до договору підряду №36 від 03 вересня 2018 року замовник і підрядник виклали підпункт 16.1 статті 16 договору в наступній редакції: « 16.1. Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.»; внесли зміни в додаток №2 до договору, виклавши його в новій редакції згідно додатку №1 до даної угоди та зазначили, що інші умови вищевказаного договору, не змінені цією угодою, залишаються чинними у тій редакції, в якій вони викладені сторонами раніше, і сторони підтвердили їх обов`язковість для себе.
11.06.2019 між Комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» була укладена додаткова угода №3 до договору підряду №36 від 03 вересня 2018 року, згідно з якою замовник і підрядник виклали підпункт 2.1. статті 2 договору в наступній редакції:
« 2.1. Загальна вартість робіт з капітального ремонту дороги Берегово-Дийда-В.Бийгань-Гут (0-07-01-01) км 9+200 - км 18+600 Закарпатської області відповідно до договірної ціни (додаток №1 до договору) складає 29300000,00 грн, у тому числі ПДВ 4883333,33 грн.
Джерелом фінансування відповідно до планів фінансування, розпоряджень Кабінету Міністрів України, Закарпатської обласної державної адміністрації, є державний та місцевий бюджети.
Вартість робіт з капітального ремонту автомобільної дороги Берегово-Дийда-В.Бийгань-Гут (0-07-01-01) км 9+200 - км 18+600 Закарпатської області на 2018 рік складає 2432800,00 грн, у тому числі ПДВ 408800,00 грн.
Вартість робіт з капітального ремонту автомобільної дороги Берегово-Дийда-В.Бийгань-Гут (0-07-01-01) км 9+200 - км 18+600 Закарпатської області на 2019 рік складає 2203200,00 грн, у тому числі ПДВ 367200,00 грн за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам за бюджетною програмою 1917462.».
Цією ж додатковою угодою №3 від 11.06.2019 до договору підряду №36 від 03 вересня 2018 року сторони погодили, що інші умови вищевказаного договору, не змінені цією угодою, залишаються чинними у тій редакції, в якій вони викладені сторонами раніше, і сторони підтвердили їх обов`язковість для себе.
Відповідно до деталі трансакції №111717263 від 12.09.2018, Комунальне підприємство Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» перерахувало на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» суму в розмірі 735000,00 грн; призначення платежу: 1917462;3210; Аванс за кап.рем. доб. Берегово-Дийда-В. Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600 Закарпатської області/рах. №СФ-000042/11.09.18, дол №36/03.09.18/ПДВ-122500,00 грн.
Згідно з деталлю трансакції №112679608 від 21.09.2018, Комунальне підприємство Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» перерахувало на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» суму в розмірі 1717800,00 грн; призначення платежу: 1917462;3210;Оплата кап.рем. доб.Берегове-Дийда-В. Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600 Зак обл./актКБ-2в№1, КВ-3/20.09.18,дол.№36/03.09.18/ПДВ-286300,00 грн.
Відповідно до деталі трансакції №132233663 від 05.04.2019, Комунальне підприємство Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» перерахувало на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» суму в розмірі 981400,00 грн; призначення платежу: 1917462;3210; за к.р.дор.Берегове-Дийда-В.Бигань-Гут (О-07-01-01), 9+200-18+600, акт №2КБ-2в, довКБ-3 за 04.2019/дог№36/03.09.18,дод.уг.№2/13.03.19/ПДВ -163566,67 грн.
Згідно з деталлю трансакції №139408715 від 19.06.2019, Комунальне підприємство Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» перерахувало на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» суму в розмірі 1221800,00 грн; призначення платежу: 1917462;3210;за кап.рем.дор.Берегове-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) 9+200-18+600 акту №3 КБ-2в, дов.КБ-3/06.19/дог.№36/03.09.18,дод.уг.№3/11.06.19/ПДВ-203633,33 грн.
Отже, на підставі вказаних трансакцій №111717263 від 12.09.2018, №112679608 від 21.09.2018, №132233663 від 05.04.2019, №139408715 від 19.06.2019 за виконані Товариством підрядні роботи на підставі спірного договору №36 від 03.09.2018 по виконанню робіт з капітального ремонту Берегове-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600) Закарпатської області Комунальне підприємство Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» перерахувало на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» 4656000 грн із призначенням платежу щодо оплати за капітальний ремонт вказаної дороги на підставі актів приймання виконання будівельних робіт.
Відповідно до звіту про результати проведення процедури закупівлі UA-2018-07-02-000605-а від 19.01.2021, замовник - КП Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» здійснив наступне оголошення про результати публічної закупівлі згідно договору про закупівлю № 36 від 03.09.2018: ціна договору про закупівлю – 29300000,00 грн (в тому числі ПДВ 4883333,33 грн); найменування замовника – КП Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг»; найменування учасника з яким укладено договір про закупівлю – ТОВ «Євробуд-Індустрія»; предмет закупівлі Капітальний ремонт дороги Берегово-Дийна-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600 Закарпатська область; коди відповідних класифікаторів предмета закупівлі ДК 021:2015:45230000-8 Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг, вирівнювання поверхонь; строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг до 31 грудня 2019 року; строк дії договору: 03.09.2018 – 31.12.2020; сума оплати за договором – 4656000,00 грн (в тому числі ПДВ 776000,00 грн); причини розірвання договору відсутні.
Рішенням Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22 визнано, що ТОВ «Євробуд-Індустрія», ТОВ «ЛИМОЖІНВЕСТ» і ФОП Акопян В.К. вчинили порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю «з капітального ремонту дороги Берегове-Дийда-В.Бийгань-Гут (О-07-01-01) км 9+200 – км 18+600) Закарпатської області» (ідентифікатор закупівлі UA-2018-07-02-000605-a), проведених КП «Будкомлектторг» та за вказане порушення накладено штраф на ТОВ «ЄВРОБУД-ІНДУСТРІЯ» у розмірі 1935475,00 грн (п. 41-44 резолютивної частини рішення АМКУ від 23.08.2023 №229-р).
Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» було подано позовну заяву до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення (справа №910/16038/23).
27.03.2024 Господарським судом міста Києва було ухвалено рішення у справі №910/16038/23, згідно з яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОБУД-ІНДУСТРІЯ» до Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування пунктів рішення відмовлено.
Відповідно до постанови Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 у справі №910/16038/23, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» залишено без задоволення та рішення Господарським судом міста Києва від 27.03.2024 у справі №910/16038/23 залишено без змін.
Отже, законність рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 № 229-р підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 у справі № 910/16038/23 за позовом ТОВ «Євробуд-Індустрія» до Антимонопольного комітету України про визнання недійсними та скасування пунктів 1, 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 16,17, 19, 20, 22, 23, 25, 26, 28, 29, 31, 32, 34, 35, 37, 38, 41, 42, 45, 46, 48, 49, 51, 52, 54, 55, 57, 58 резолютивної частини рішення Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу у справі №145-26.13/10-22», якою апеляційну скаргу ТОВ «Євробуд-Індустрія» залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2024 у справі №910/16038/23 – без змін.
Зазначені обставини стали підставою для подання прокурором позову до суду задля захисту інтересів держави.
Правове обґрунтування і оцінка суду
Щодо представництва прокурором інтересів позивача
Згідно положень ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
За змістом ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Згідно з абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.
Згідно з положеннями ч.ч. 3-5 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Водночас п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках та у порядку, що визначені законом.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи №806/1000/17).
У справі, що розглядається, прокурор обґрунтував наявність «інтересів держави» необхідністю захисту порушених законних економічних (матеріальних) інтересів держави у цілому.
Так, державний та місцеві бюджети є однією з головних ланок фінансової системи нашої країни, за рахунок якої забезпечується виконання покладених на неї функцій. При цьому виконання державного та місцевих бюджетів за видатками реалізується у більшій своїй частині завдяки здійсненню закупівель товарів, робіт та послуг. Завдяки чіткому та ефективному функціонуванню бюджетної сфери забезпечуватиметься й належне фінансування господарської та соціальної сфери, зокрема, своєчасно виплачуватиметься заробітна плата, пенсії, стипендії та інші платежі, бюджетні кошти використовуватимуться за цільовим призначенням.
Тільки належне дотримання всіма учасниками бюджетних відносин законодавчих норм та своєчасне поновлення порушених державних інтересів у цій сфері сприятиме ефективному функціонуванню усієї бюджетної системи України.
Бюджетним кодексом України визначено правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 БК України, для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів.
Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність правочинів, на підставі яких ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.
Інтереси держави у сфері бюджетних відносин полягають в ефективному використанні бюджетних коштів, дотриманні цілей бюджетних асигнувань та призначень (п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 7 БК України).
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівлі здійснюються за такими принципами:1) добросовісна конкуренція серед учасників; 2) максимальна економія, ефективність та пропорційність; 3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; 4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них; 5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; 6) запобігання корупційним діям і зловживанням.
Неефективне використання (безпідставне витрачання) бюджетних коштів порушує державні інтереси у зазначеній сфері, оскільки створює загрозу економічній безпеці держави, порушує порядок надходження, акумулювання та використання бюджетних коштів, що унеможливить фінансування видатків бюджетів, у тому числі захищених.
Отже, суд погоджується з доводами прокурора, що виконання зобов`язань за договором, укладеними з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, не відповідає меті Закону України «Про публічні закупівлі» та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в статті 5 даного Закону. А тому порушення процедури публічних закупівель унеможливлює раціональне та ефективне використання бюджетних коштів.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У п.140 постанови від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду вказала такі узагальнюючі висновки щодо права звернення прокурора до суду в інтересах держави:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Отже, перший «виключний випадок» представництва прокурором інтересів держави передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює неналежно.
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Аналогічна правова позиція про застосування вказаних норм права викладена в постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 20.09.2018 по справі №924/1237/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, від 22.10.2019 у справі №914/648/17, постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.
У рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п. 2 резолютивної частини).
У даному спорі уповноваженим суб`єктом владних повноважень є Західний офіс Держаудитслужби.
У ч. 4 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» зазначено, що контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують кошти з бюджетів усіх рівнів, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі (ст. 2 вказаного Закону).
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органи Держаудитслужби України здійснюють державний фінансовий контроль за цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів; усуненням виявлених недоліків і порушень.
За змістом ст. 5 вказаного Закону контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України «Про публічні закупівлі», проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування.
При цьому, на підставі п. п. 8, 10 ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (п. п. 1, 3 п. 3 указаного Положення).
Відповідно до п. 7 указаного Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Реалізацію повноважень Держаудитслужби на території Закарпатської області здійснює Західний офіс Держаудитслужби згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 №266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби».
Основним завданням Західного офісу Держаудитслужби є реалізація повноважень Держаудитслужби на території, у тому числі, Закарпатської області.
Відтак саме Західний офіс Держаудитслужби як територіальний орган державного фінансового контролю наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель.
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
Крім того, питання наявності у органу державного фінансового контролю відповідних повноважень неодноразово становило собою предмет розгляду Верховного Суду, за результатами якого сформульовано сталу та однозначну правову позицію про наявність у Державної аудиторської служби України (та її територіальних органів) повноважень на звернення до суду із відповідними позовами, а так само про обґрунтованість визначення останньої прокурором як органу, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Так, Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №906/296/18, від 20.02.2019 у справі №912/894/18, від 10.04.2019 у справі №909/569/18, від 15.05.2019 у справі №911/1497/18, від 21.05.2019 у справі №912/895/18, від 29.05.2019 у справі №909/545/18, від 20.11.2019 у справі №912/2887/18, від 29.07.2020 у справі №924/316/18, від 30.07.2020 у справі №904/5598/18, від 01.09.2020 у справі №911/1534/19, від 06.10.2020 у справі №905/121/19 неодноразово вказував на наявність у Держаудитслужби права на звернення до суду з позовами та сформував однозначний правовий висновок, згідно з яким ця служба є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у таких правовідносинах.
Така ж позиція щодо наявності в прокурора підстав для представництва інтересів держави у справах щодо порушення законодавства про публічні закупівлі в особі органів Держаудитслужби підтверджена у Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, провадження №12-57гс23.
Тому, суд виснує, що прокурор правильно визначив позивачем у справі орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах - Західний офіс Держаудитслужби.
Крім цього, як було вказано вище, у Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п. 2 резолютивної частини).
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 119 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації на відповідній території забезпечують: виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади; виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку; підготовку та виконання відповідних обласних і районних бюджетів; звітують про виконання відповідних бюджетів та програм.
Законом України від 17.11.2016 № 1764-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо реформування системи управління автомобільними дорогами загального користування» повноваження щодо управління дорогами загального користування місцевого значення з 01.01.2018 передані обласним державним адміністраціям.
У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». У подальшому строк дії воєнного стану в державі неодноразово продовжувався та триває на час подачі даного позову до суду.
Таким чином, з 24.02.2022 в Україні введено особливий правовий режим, що передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
Зокрема, Указом Президента України від 24.02.2022 №68/2022 «Про утворення військових адміністрацій» на виконання Закону України «Про правовий режим воєнного стану» для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку утворено, в тому числі, Закарпатську обласну військову адміністрацію.
Пунктом 1 вказаного указу передбачено, що у зв`язку з утворенням військових адміністрацій, зазначених у цій статті, обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.
Статтею 1 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» передбачено, що військово-цивільні адміністрації району, області – це тимчасові державні органи, що здійснюють на відповідній території повноваження районних, обласних рад, державних адміністрацій та інші повноваження, визначені цим Законом.
Військово-цивільні адміністрації є юридичними особами публічного права і наділяються цим та іншими законами повноваженнями, у межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Районні та обласні державні адміністрації, що набули статусу військово-цивільних адміністрацій, не потребують внесення змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. В офіційній назві цих органів може застосовуватися поряд з назвою відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань додаткова назва «військово-цивільна адміністрація», що вказує на їхній тимчасовий статус із додатковими повноваженнями.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військові адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про критичну інфраструктуру», цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Повноваження військових адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Закарпатська обласна державна адміністрація та Закарпатська обласна військова адміністрація наразі є єдиним органом, з єдиним кодом в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, єдиним керівником та єдиною юридичною адресою, а військова адміністрація - це тимчасовий спеціальний статус, присвоєний обласній державній адміністрації на період воєнного стану.
Отже, Закарпатська обласна державна адміністрація в умовах правового режиму воєнного стану продовжує здійснювати повноваження у статусі Закарпатської обласної військової адміністрації, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про правовий режим воєнного стану», а тому Закарпатська обласна державна адміністрація, перебуваючи у статусі Закарпатської обласної військової адміністрації, є тотожним органом.
Відповідно до п. 2 ст. 12 Закону України «Про автомобільні дороги» до повноважень Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних та Севастопольської міської державних адміністрацій належать організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування місцевого значення відповідно до державних будівельних норм і стандартів та переліків об`єктів та обсягів бюджетних коштів, передбачених місцевими бюджетами.
Згідно ст. 24-2 Бюджетного кодексу України, державний дорожній фонд створюється у складі спеціального фонду державного бюджету, джерелами формування якого є: 1) доходи державного бюджету, визначені пунктами 1-3, 6 та 6-2 частини третьої статті 29 цього Кодексу; 2) державні запозичення, залучені згідно з пунктом 1 частини третьої статті 15 цього Кодексу для реалізації інвестиційних проектів на розвиток мережі та утримання автомобільних доріг загального користування; 3) інші надходження, визначені законом про Державний бюджет України.
Кошти державного дорожнього фонду спрямовуються на фінансове забезпечення будівництва, реконструкції, ремонту і утримання автомобільних доріг загального користування державного значення та інших заходів, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 3 Закону України "Про джерела фінансування дорожнього господарства України"
Отже, оскільки комунальне підприємство Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» фінансувалося за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам, розпорядником яких є Закарпатська обласна державна адміністрація, яка зобов`язана контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, послуг слідує висновок про те, що Закарпатська обласна державна адміністрація є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст Закарпатської області, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів державного бюджету.
Враховуючи те, що договір №36 від 03.09.2018 за яким здійснювався капітальний ремонт дороги загального користування місцевого значення оплачено комунальним підприємством Закарпатської обласної ради «Будкомплектторг» за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам Закарпатської області, Закарпатська обласна державна адміністрація є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Берегівською окружною прокуратурою Закарпатської області з метою спонукання компетентних органів вжити відповідних заходів реагування, у тому числі в судовому порядку, на виконання вимог аб. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», на адресу позивачів було надіслано відповідні запити та повідомлення. Зокрема, листом від 28.02.2025 №07.50-101-106-25/938ВИХ-25 07.50-78-106-25 прокурор поінформував Закарпатську обласну державну адміністрацію про виявлені порушення державних інтересів під час укладення договору від 03.09.2018 №36, результати тендеру за яким було спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників. Також листом від 13.02.2025 №07.50-101-106-25/674ВИХ-25 07.50-78-106-25 прокуратурою було поінформовано Західний офіс Держаудитслужби щодо вищевказаних порушень із зазначенням на необхідності захисту інтересів держави та надання інформації про вжиті заходи фінансового контролю.
У відповідь на зазначене звернення Закарпатська обласна державна адміністрація листом від 07.03.2025 №2211-25 повідомила, що заходи реагування нею не вживалися, оскільки орган не є стороною спірного договору, а про рішення Антимонопольного комітету України стало відомо лише з повідомлення прокурора. У свою чергу, управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області у відповіді від 24.02.2025 №130717-17/415-2025 зазначило, що до компетенції органів державного фінансового контролю не відноситься дослідження питань щодо можливих антиконкурентних узгоджених дій учасників процедур закупівель, у зв`язку з чим наведені порушення підрозділом не досліджувались, а заходи щодо визнання договору недійсним не вживались через нібито відсутність у органу фінансового контролю права на звернення до суду з позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю.
Отже, Закарпатською обласною військовою адміністрацією та Західним офісом Держаудитслужби протягом розумного строку не було вжито жодних заходів для усунення порушення інтересів держави у бюджетній сфері, вказані компетентні державні органи самостійно не звернулися до суду з відповідним позовом, що свідчить про наявність усвідомленої пасивної поведінки (бездіяльності) цих суб`єктів та є достатньою правовою підставою для представництва інтересів держави прокурором та його звернення до суду з цим позовом в особі двох визначених позивачів.
У питаннях дотримання прокурором приписів ст.23 Закону «Про прокуратуру» суд виходить з того, що критерій «розумності» строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально. Обчислення розумного строку для реагування відповідного органу повинно враховувати не лише останні повідомлення прокурора про звернення до суду, а й попередні листування щодо виявленого порушення.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 зазначив, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з позовом.
Норма ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вимагає від прокурора доведення лише факту нездійснення або неналежного здійснення уповноваженим органом своїх повноважень, а не встановлення причин нездійснення уповноваженими органами своїх функцій щодо захисту інтересів держави.
Таким чином, незалежно від причин незвернення до суду позивачів, цей факт свідчить, що вказані органи влади не виконують своїх повноважень із захисту інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням бюджетних коштів.
Зважаючи на викладене та з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підстави для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, та визначив органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтовано звернувся до суду в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби та Закарпатської обласної військової адміністрації.
Поряд з цим, Берегівською окружною прокуратурою Закарпатською обласною дотримано вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з чим попередньо до пред`явлення позову Західний офіс Держаудитслужби та Закарпатська обласна військова адміністрація були повідомлені листами від 24.03.2025 №07.50-101-106-25/1472ВИХ-25 07.50-78-106-25 та від 24.03.2025 №07.50-101-106-25/1468ВИХ-25 07.50-78-106-25 про наявність підстав для представництва інтересів держави шляхом звернення до Господарського суду Закарпатської області із вказаним позовом.
Щодо спірних правовідносин
Статтею 15 ЦК України унормовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.
В контексті завдань господарського судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача.
Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов для реалізації встановленого вказаними вище нормами права.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У цьому контексті суд звертає увагу на таке.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При цьому Європейський суд справ людини у своїх рішеннях наголошує, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (пункт 192 рішення у справі «Scordino v. Italy (№ 1)» від 29.03.2006, заява № 36813/97; пункт 45 рішення у справі «Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany» від 12.07.2001, заява № 42527/98).
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Водночас підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.09.2022 у справі № 916/144/17.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, залежно від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
Водночас, положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Цивільний закон визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Отже, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.
Такі висновки Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 215 Цивільного кодексу України викладені у численних постановах, зокрема у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 522/25151/14-ц, а також у постановах від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц, від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20, та є усталеними.
Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 у справі №903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.
Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22 від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21.
При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі №910/4293/22.
Підставою недійсності оспорюваного у цій справі договору прокурор визначив положення частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України та зазначив про те, що укладений сторонами договір суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки був укладений за результатом закупівлі, проведення якої відбулося з порушенням її учасниками законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів закупівлі, з порушенням встановленого Законом України «Про публічні закупівлі» принципу добросовісної конкуренції серед учасників, які проявили недобросовісну поведінку, що встановлено рішенням Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22.
Так, відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Норми чинного законодавства не містять визначення понять «інтерес» загалом та «інтерес держави і суспільства» зокрема, законодавство України не містить ні орієнтовного переліку сфер, у яких існують державні інтереси, ні критеріїв чи способів їх визначення, а відтак, оскільки поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави.
Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі №922/1391/18, та який був підтверджений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі №922/3456/23, аналіз частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України свідчить про те, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Відтак для правильного вирішення спору у цій справі при застосуванні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
При цьому, суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність у сторін (сторони) правочину такого наміру (умислу) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, наслідки, передбачені реченнями 2 – 3 частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин.
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін у стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України). 
Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося, і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
Водночас, як зазначено у вже згадуваній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, в частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки: спрямовані на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину; ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину; ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових; наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а у вилученні майна; ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків. Тому, за висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, такі правові наслідки не належать до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими та є різновидом конфіскації майна державою.
При цьому стосовно відповідності приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України критеріям Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 зазначила, що конфіскація без вироку суду розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, суд, вирішуючи питання щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, має враховувати те, що санкції, передбачені частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, є не компенсаційними, а конфіскаційними, які передбачають стягнення всього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
В аспекті застосування приписів частини 3 статті 228 ЦК України прикметною є правова позиція, що викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, за якою «…санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є компенсаційними, оскільки положеннями зазначених норм передбачено застосування цих санкцій на користь держави незалежно від ступеню негативного впливу виконання правочину на майновий стан держави, та навіть незалежно від того, чи наявний такий вплив взагалі. Отже, санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є способами захисту прав держави, а є конфіскаційними санкціями. Вони спрямовані на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Застосування цих санкцій є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Критерій обґрунтованості втручання виконаний, оскільки санкції передбачені у національному законодавств, а саме частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України. Критерій легітимної мети в частині цих майнових санкцій теж виконаний, оскільки вчинення дій, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, знаходиться у сфері загальних інтересів. Але колегія суддів вважає, що критерій розумного балансу (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, - не виконаний.
Так, ЄСПЛ у справі Imeri v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14) зробив висновок, що принцип пропорційності має бути дотриманий не лише щодо визначення правил щодо суворості санкцій, але й оцінки факторів, які можуть бути взяті до уваги при встановленні санкцій (пункт 84). Зокрема, в зазначеній справі ЄСПЛ взяв до уваги той факт, що заявники не мали кримінального минулого та що вони не підозрювалися чи не були обвинувачені у вчиненні жодного кримінального правопорушення.
Колегія суддів вважає, що норми частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України порушують принцип пропорційності у двох аспектах: як в частині суворості санкцій, так і в частині неврахування факторів, які мають бути взяті до уваги при встановленні санкцій.
Зазначені наведеними вище статтями санкції визначаються в розмірі вартості предмета договору незалежно від того, в чому саме полягає невідповідність правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, якою мірою порушені інтереси держави і суспільства, його моральні засади. Відтак, не враховується ступінь тяжкості правопорушення та його наслідків.
Санкції застосовуються без урахування будь-яких інших факторів, які мали б бути взяті до уваги. Наприклад, на їх застосування не впливає чи було вчинене правопорушення під впливом погрози, примусу; чи було воно вчинено повторно чи за попередньою змовою тощо.
При цьому суд, застосовуючи такі санкції, позбавлений можливості врахувати зазначені фактори, оскільки закон імперативно встановлює розмір таких санкцій у вигляді всього одержаного за правочином або належного за ним. Тобто у даному випадку закон встановлює абсолютно визначені та безальтернативні санкції, а суд не має розсуду для визначення (корегування) їх розміру.
Крім того, положення частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України передбачають застосування санкцій навіть до сторони правочину, яка не винна у правопорушенні (вчиненому іншою стороною), та є добросовісною.
Так, у таких випадках з добросовісної сторони правочину стягується в дохід держави все одержане нею або належне їй на відшкодування виконаного незалежно від того, чи було фактично повернуто такій стороні все одержане іншою стороною, чи ні.
При цьому за висновками ЄСПЛ справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07))».
З урахуванням викладеного Верховний Суд у постанові від 13.11.2024 у справі №911/934/23 дійшов висновку про те, що норми частини третьої статті 228 ЦК України та частини першої статті 208 ГК України не підлягають застосуванню як такі, що порушують критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
Означений висновок (як і ряд інших правових позицій) був уточнений об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 таким чином:
«При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції».
Таким чином, суд виснує, що для застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у цій справі мав довести те, що сам спірний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства, виходячи з зазначених вище критеріїв.
Однак, за встановленими судом обставинами, прокурор у позовній заяві та в судових засіданнях в обґрунтування недійсності спірного договору на підставі частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України посилається виключно на те, що оспорюваний договір був укладений з порушенням принципу добросовісної конкуренції серед учасників.
Тобто, фактично доводи прокурора зводяться до обставин порушення учасниками закупівлі правил конкуренції, які були допущені під час проведення процедур закупівлі, що встановлено у рішенні Антимонопольного комітету України від 23.08.2023 №229-р у справі №145-26.13/10-22, а не до того, що безпосередньо сам укладений договір порушує інтереси держави та суспільства.
Дослідивши доводи, наведені прокурором в обґрунтування підстав недійсності спірного у цій справі договору, суд резюмує, що прокурором не надано жодного доказу, який б підтверджував завідомо суперечливу інтересам держави і суспільства мету укладення спірного правочину, наявність його протиправних наслідків, а також умисел сторін на укладення договору, що суперечить зазначеним інтересам, зокрема, не довів спрямованість і відповідність спірного правочину ознакам, які б свідчили про посягання на суспільні, економічні чи соціальні основи держави і суспільства. При цьому, обвинувальний вирок у кримінальному провадженні, який би мав преюдиційне значення для цієї господарської справи, не виносився та прокурором суду не надавався.
Навпаки, за встановленими у справі обставинами, які визнаються усіма учасниками справи, які подали заяви по суті позову, оспорюваний договір підряду (договір про закупівлю) №36 від 03.09.2018 має реальний характер, остаточна ціна договору відповідно до п. 2.1 договору, з урахуванням укладених додаткових угод №№1, 2 і 3 не перевищує ціну закупівлі, а Товариством у повному обсязі та своєчасно виконані підрядні роботи згідно договору на суму 4656000,00 грн.
Таким чином, за результатами виконання оспорюваного прокурором договору було в повній мірі досягнуто мету публічної закупівлі, а прокурором, в свою чергу, не доводиться жодним доказом, що внаслідок укладення оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або Товариством було неналежно, неповно чи неякісно виконані підрядні роботи згідно договору, зокрема:
- не надано доказів завищення вартості виконаних робіт чи неналежного виконання таких робіт;
- не доведено обставин нераціональності використання коштів та економічну доцільність позову з урахуванням того, що публічний інтерес на предмет закупівлі, яким було виконання робіт, в разі задоволення позову потребуватиме подальшого витрачання коштів для проведення повторної публічної закупівлі.
За таких обставин у цьому випадку відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави на спірну суму позову, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Подібний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
З урахуванням викладеного суд зазначає, що приписи частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України можуть застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання).
Водночас, відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України. Ця норма права не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євробуд-Індустрія» за порушення законодавства про захист економічної конкуренції вже понесло відповідальність у вигляді покладеного на нього рішенням Антимонопольного комітету України штрафу, що також визнається учасниками справи.
Окремо суд звертає увагу на декларований прокурором намір застосування частини 3 статті 228 ЦК України всупереч її прямим приписам та з хибним розумінням змісту визначеної спеціальної реституції в разі доведення невідповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, про що також прямо вказано у зазначених вище постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
Так, за змістом частин 1 та 3 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Означені особливі умови застосування наслідків недійсності правочину, який завідомо суперечить інтересам держави і суспільства визначені у другому та третьому реченні частини 3 статті 228 ЦК України та полягають у:
- стягненні в дохід держави за рішенням суду всього одержаного сторонами за таким договором (в разі виконання правочину обома сторонами) або всього одержаного другою стороною і всього належного з неї першій стороні на відшкодування одержаного (в разі одностороннього виконання правочину тільки першою стороною);
- при наявності умислу у обох сторін;
- повернення стороною, яка діяла з умислом всього одержаного нею за правочином стороні, яка діяла без умислу та стягнення в дохід держави за рішенням суду всього одержаного за недійсним правочином стороною, яка діяла без умислу (або належного їй на відшкодування виконаного) при наявності умислу лише у однієї із сторін.
Іншими словами, при застосуванні наслідків недійсності правочину за правилами частини 3 статті 228 ЦК України держава є бенефіціаром всього виконаного за таким договором (або належного на відшкодування виконаного) виключно зі сторони (сторін) договору, які діють з умислом при укладенні такого правочину, тоді як сторона, яка діє без умислу вправі розраховувати на повернення собі виконаного за таким договором в рамках реституції.
Враховуючи викладене, суд виснує про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору за статтею 228 Цивільного кодексу України, а також і для застосування особливого виду наслідків недійсності такого правочину, визначених частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки прокурор не довів наявності суперечності спірного договору інтересам держави та суспільства.
Щодо обгрунтованості рішення
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13 - 14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16ц).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Суд враховує, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанови Верховного Суду від 08.11.2023 в справі №761/42030/21, від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19, від 09.07.2024 у справі №915/1257/23).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відтак, підсумовуючи наведене, суд зазначає, що сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом. На переконання суду, позиція прокурора суперечить висновкам викладених в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23 від 19.12.2025 року, а відтак через недоведеність позовних вимог належними та допустимими доказами, в задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Розподіл судових витрат
За змістом частин першої та третьої статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, з витратами на професійну правничу допомогу.
У позовній заяві прокурором заявлену вимогу майнового характеру (щодо стягнення коштів у розмірі 4656000,00 грн) та одну вимогу немайнового характеру (щодо визнання договору недійсним).
Звертаючись з позовом, прокурором до позовної заяви долучені докази сплати судового збору на загальну суму 58294,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №320 (внутрішній номер 412224421) від 24.03.2025.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Відтак, у зв`язку з відмовою в позові судові витрати у справі по сплаті судового збору покладаються на прокурора.
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову відмовити повністю.
Судові витрати у справі покласти на прокурора.
На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
Повне рішення складене і підписане 29.06.2026.

Суддя С.В.Сисин