Номер провадження: 22-ц/813/2000/26 
Справа № 947/5905/24
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи – Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Одісей-55» про скасування рішення державного реєстратора, внесення змін в реєстр та приведення самочинно реконструйованої квартири в попередній стан, -
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Сіржант Юрій Володимирович звернувся до суду з позовом, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Бурлаченка Ігоря Володимировича №44461514 від 06.12.2018, яким зареєстровані зміни в об`єкті нерухомого майна, реєстраційнийномер1713078451101; 
- привести у попередній стан в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про об`єкт нерухомого майна 1713078451101, зазначивши правильні відомості щодо нерухомого майна (згідно документів, на підставі яких зареєстровано відкриття розділу), а саме зазначити в актуальній інформації про об`єкт речових прав: тип об`єкту: нежитлове приміщення, об`єкт житлової нерухомості: Ні, опис об`єкта: загальна площа (кв.м.) 36,8, адреса майна: АДРЕСА_1 . В описі запису про право власності 29283696 видалити відомості про технічний паспорт від 05.12.2018 видавника ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» та висновок №153602 від 05.12.2018 видавника ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», повернути відомості про технічний паспорт від 16.01.2018 видавника ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»; 
- припинити право власності ОСОБА_3 на самочинно збудовані 52,1 кв.м об`єкта нерухомого майна 1713078451101; 
- залишити у власності ОСОБА_3 (визнати право власності) на нежитлове приміщення №9 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 36,8 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна: 1713078451101, з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом приміщення №9 від 16.01.2018, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»; 
- внести зміни в договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений Приморською держаною нотаріальною конторою у місті Одеса за реєстровим №1-223 від 02.03.2020, а саме вказати вірним предметом продажу «нежитлове приміщення, загальною площею 36,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 » замість невірного «квартира, загальною площею 88,9 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м за адресою АДРЕСА_3 »; 
- зобов`язати ОСОБА_3 за власні кошти у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 у попередній стан нежитлового приміщення №9 з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом на приміщення №9 від 16.01.2018, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» шляхом знесення самочинно добудованих приміщень загальною площею 52,1 кв.м. та відновлення стін, що встановлювали межі приміщення № 9; 
- зобов`язати ОСОБА_3 повернути співвласникам багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 самовільно зайняту частину покриття/технічного поверху будинку, яка розміщена під самовільно збудованими 52,1 кв.м.; здійснити розподіл судових витрат.
Позов обґрунтован тим, що 29.10.2015 року ОСОБА_1 уклала з Товариством з додатковою відповідальністю «ОДІСЕЙ-БМУ-11» договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно № О-Д-126к, відповідно до умов якого придбала майнові права на квартиру АДРЕСА_5 . Зазначає, що під час вибору квартири для придбання позивачка ОСОБА_1 керувалася тим, що хоче квартиру на останньому поверсі багатоквартирного будинку, щоб над нею не проживали інші люди. Така умова була істотною умовою купівлі майнових прав на квартиру, оскільки для ОСОБА_1 , враховуючи негативний досвід з сусідами за попереднім місцем мешкання, є надзвичайно важливим, щоб дотримувалися норми щодо рівня шуму у нічний та денний час доби, і щоб вона мала змогу нормально користуватися своїм майном та відпочивати після робочого дня. Крім того, з нею проживає матір – ОСОБА_5 , яка є літньою людиною, має серцеву хворобу, і при її лікуванні та реабілітації необхідно також мати якісний сон та відпочинок. Так, ОСОБА_1 повідомила забудовнику, що хоче придбати майнові права на квартиру обов`язково на останньому поверсі будинку, у зв`язку із чим їй запропонували придбати квартиру АДРЕСА_6 на 16 поверсі 16-поверхового будинку.
13.12.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_7 . ОСОБА_1 зробила ремонт в квартирі та вселилася в неї разом зі своєю сім`єю. Проблем з проживанням не було. В подальшому, після початку повномасштабного вторгнення росії на територію України приблизно на початку весни 2022 року над квартирою АДРЕСА_6 почали постійно лунати удари по підлозі, гучні звуки музики, гулянок, сварок та пересування меблів. Зазначає, що під час з`ясування причин цього шуму, в результаті спілкування з головою ОСББ, звернень в поліцію, та в ході самостійного спілкування з винуватцями шуму, було встановлено, що над квартирою АДРЕСА_6 , на технічному поверсі 16-ти поверхового будинку (тобто фактично на 17 поверсі) облаштували ще одну квартиру АДРЕСА_4 , власником якої на даний час є відповідач ОСОБА_3 , а фактично проживав його син ОСОБА_6 . Після початку війни син ОСОБА_3 виїхав за кордон, а квартиру власник здає в оренду іншим особам. Зазначає, що ці орендарі квартири влаштовують гучні вечірки, розпивають спиртні напої, кричать, постійно щось кидають на підлогу, бігають, стрибають діти, гучно поводяться, тощо.
Зазначає, що порушене право позивачки ОСОБА_1 полягає у порушенні суттєвих умов договору, укладеного нею з ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11», оскільки вона мала намір придбати квартиру на останньому поверсі для забезпечення тиші у квартирі, захопленні ОСОБА_4 частини майна, що перебувало у спільній сумісній власності всіх співвласників будинку, за рахунок якої без дозвільних документів нею було здійснено реконструкцію квартири АДРЕСА_4 , у збільшенні вагомості голосу власника квартири АДРЕСА_4 при прийнятті рішень на загальних зборах співвласників, відсутності щільності міжповерхового покриття для забезпечення звукоізоляції та міцності перекриття, у зв`язку з чим порушується тиша в квартирі та є припущення, що це вплине на навантаження будівництва, де мешкає позивачка, а тому підлягає захисту у обраний спосіб.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2025 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи – Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Одісей-55» про скасування рішення державного реєстратора, внесення змін в реєстр та приведення самочинно реконструйованої квартири в попередній стан, - відмовлено у повному обсязі.
У разі набрання рішенням законної сили, скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.02.2024 року, а саме скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 88,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1713078451101, власник – ОСОБА_3 . Скасувати заборону проводити будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_8 , загальною площею 88,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1713078451101, власник – ОСОБА_3 .
Не погоджуючись з таким рішенням суду,  ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просять рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, призначене на 28.04.2026 року на 15:00 год. представники відповідачки ОСОБА_4 адвокати Сулаков О.П. та Склярова Л.Ю., а також представники третіх осіб Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Одісей-55»в судове засідання не з`явилися.
Від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Сулакова О.П. надійшло клопотання про відкладення судового засідання через неможливість явки за сімейними обставинами без конкретизації таких обставин і без надання підтверджуючих документів та обґрунтувань неможливості продовження розгляду апеляційної скарги без присутності його як представника з огляду на те, що він надав апеляційному суду пояснення і виразив свою позицію щодо поданої позивачем ОСОБА_1 апеляційної скарги. 
Інші учасники – представник відповідача ОСОБА_7 адвокат Склярова Л.Ю. та представники третіх осіб Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Одісей-55»про причини не явки не повідомили, заяв про відкладення судового засідання або про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку не подавали.
Присутні в судовому засіданні 28.04.2026 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лук`ян С.Г. та представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Хижняк А.В. не заперечували проти закінчення розгляду апеляційної скарги по суті без присутності в судовому засіданні представників відповідачки ОСОБА_4 адвокатів Склярової Л.Ю. та Сулакова О.П., а також без присутності представників третіх осіб Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Одісей-55».
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Проаналізувавши подане клопотання про відкладення, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного клопотання, з огляду на те, що явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не сама по собі відсутність у судовому засіданні представників сторін, а саме неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їхньою відсутністю. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для подальшого відкладення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.
Відмовляючи у позові ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора, внесення змін в реєстр та приведення самочинно реконструйованої квартири в попередній стан,суд першої інстанції, виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді заявлених вимог про: 
- визнання протиправним та скасування рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Бурлаченка Ігоря Володимировича №44461514 від 06.12.2018, яким зареєстровані зміни в об`єкті нерухомого майна, реєстраційнийномер1713078451101; 
- приведення у попередній стан в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про об`єкт нерухомого майна 1713078451101, зазначивши правильні відомості щодо нерухомого майна (згідно документів, на підставі яких зареєстровано відкриття розділу), а саме зазначення в актуальній інформації про об`єкт речових прав: тип об`єкту: нежитлове приміщення, об`єкт житлової нерухомості: Ні, опис об`єкта: загальна площа (кв.м.) 36,8, адреса майна: АДРЕСА_1 . В описі запису про право власності 29283696 видалити відомості про технічний паспорт від 05.12.2018 видавника ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» та висновок №153602 від 05.12.2018 видавника ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», повернути відомості про технічний паспорт від 16.01.2018 видавника ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»; 
- припинення права власності ОСОБА_3 на самочинно збудовані 52,1 кв.м об`єкта нерухомого майна 1713078451101; 
- залишення у власності ОСОБА_3 (визнати право власності) на нежитлове приміщення №9 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 36,8 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна: 1713078451101, з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом приміщення №9 від 16.01.2018, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»; 
- внесення зміни в договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений Приморською держаною нотаріальною конторою у місті Одеса за реєстровим №1-223 від 02.03.2020 року, а саме вказання вірним предметом продажу «нежитлове приміщення, загальною площею 36,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 » замість невірного «квартира, загальною площею 88,9 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м за адресою АДРЕСА_3 »;
- зобов`язання ОСОБА_3 повернути співвласникам багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 самовільно зайняту частину покриття/технічного поверху будинку, яка розміщена під самовільно збудованими 52,1 кв.м. -
не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
В частині вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 за власні кошти у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 у попередній стан нежитлового приміщення №9 з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом на приміщення №9 від 16.01.2018, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» шляхом знесення самочинно добудованих приміщень загальною площею 52,1 кв.м. та відновлення стін, що встановлювали межі приміщення № 9 суд вважав, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.
Крім того, суд зазначив, що за відсутності порушеного права та охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду, строк позовної давності до позову ОСОБА_1 не застосовується.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується.
Судом встановлено наступні обставини, що:
- ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_9 , право власності на яку було зареєстровано 13.12.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міглазовою Ю.О. на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №О-Д-126к від 29.10.2015, укладеного з ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11», та акту приймання-передачі нерухомого майна від 11.12.2017 року, підписаного з ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11», що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 365319170 від 10.02.2024 року; 
- 07 червня 2016 року ОСОБА_4 уклала з ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» договір купівлі-продажу №О-Д-3т, у пункті 3.2 якого зазначено, що за цим договором майнові права передаються на нежитлове приміщення №9, загальною площею 38,12 кв.м, що розташовано на 17 поверсі секції Д підсобні. На підставі акту приймання-передачі від 28.03.2018 року зазначене приміщення було передано ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» ОСОБА_4 ; 
- рішенням державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Махортова І.О., індексний номер 44437577 від 05.12.2018 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення №9, загальною площею 36,8 кв.м, номер відомостей про речове право: 29283696, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1713078451101, на підставі договору №О-Д-3т від 07.06.2016 року, укладеного з ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11», акту приймання-передачі нерухомого майна від 28.03.2018 року, технічного паспорту від 16.01.2018 року; 
- рішенням державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Бурлаченко І.В., індексний номер 44461514 від 06.12.2018 року внесені зміни до розділу «Актуальна інформація про об`єкт речових прав», зокрема розділ «Об`єкт нерухомого майна» містить запис «нежитлове приміщення, об`єкт житлової нерухомості: Ні змінено на квартира, об`єкт житлової нерухомості: «Так», розділ «Площа» містить запис «Загальна площа: 36,8 кв.м змінено на Загальна площа: 88,9 кв.м, житлова площа: 42,3 кв.м», розділ «Адреса» містить запис « АДРЕСА_1 змінено на « АДРЕСА_3 ». Зазначені зміни були внесені на підставі поданого ОСОБА_4 технічного паспорту від 05.12.2018 року та висновку від 05.12.2018 року, складених ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №365319366, сформованою 10.02.2024 року; 
- 02.03.2020 року відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу (реєстровий № 1-233), укладеного з ОСОБА_4 та посвідченого Приморською державною нотаріальною конторою, набув право власності на квартиру АДРЕСА_8 . Право власності ОСОБА_3 зареєстровано 02.03.2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 365319300 від 10.02.2024 року.
Колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
У частині другій статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
За частинами першою-другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Таким чином, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників (частина друга статті 369 ЦК України).
У статті 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Відповідно до статті 152 ЖК УРСР (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.
Розділом 3 Державних будівельних норм України А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів в наслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників, поліпшення умов експлуатації відноситься до реконструкції.
До перепланування відносяться ремонтно-будівельні роботи, що провадяться за відповідними проектами із зміною фізичних параметрів цих приміщень, знесенням або перенесенням внутрішніх легких некапітальних перегородок, улаштуванням нових елементів і деталей, прорізів без втручання у зовнішні стіни, міжповерхові перекриття та інші несучі конструкції жилого будинку з метою підвищення благоустрою та поліпшення умов проживання без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку або приміщенні.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_8 ОСОБА_4 було рішення державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Махортова І.О. від 05.12.2018 року на підставі таких поданих для державної реєстрації документів: акту приймання-передачі б/н виданого 28.03.2018 року, видавник - ТДВ «Одісей БМУ-11»; договір О-Д-Зт виданого 07.06.2016 року видавник - ТДВ «Одісей БМУ-11»; висновок 153602 від 05.12.2018 року видавник - ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД»; технічний паспорт виданий 05.12.2018 року - ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» (т.1 а. с. 30).
Зі змісту документів, які були подані для здійснення первісної державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_8 вбачається, що:
договір О-Д-Зт від 07.06.2016 року між ТДВ «Одісей БМУ-11» та ОСОБА_4 стосується майнових прав на об`єкт нерухомості - нежитлове приміщення № 9 загальною площею 38,12 кв. м. розташоване на 17 поверсі 16 поверхового житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями та прибудованим паркінгом за адресою: АДРЕСА_2 за 394 000 грн. (т.1 а. с. 72-75);
акт приймання-передачі б/н від 28.03.2018 року підтверджує передачу ТДВ «Одісей БМУ-11» ОСОБА_4 нежитлового приміщення № 9 на 17 поверсі в будинку по АДРЕСА_2 загальною площею 36,80 кв. м. (т.1 а. с. 76);
висновок щодо технічної можливості зміни цільового призначення нежитлового приміщення № 9 в квартиру АДРЕСА_8 , виготовлений ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» 05.12.2018 року містить відомості про загальну площу нежитлового приміщення № 9 в жилому будинку по АДРЕСА_2 - 88,9 кв. м. та сам висновок про можливість експлуатації нежитлового приміщення в якості житлового і що обстежене приміщення не належить до самочинного будівництва та не є реконструкцією і проведені будівельні роботи не потребують документів, що надають право їх виконання та після закінчення – не підлягає прийняттю в експлуатацію. Висновок підписаний керівником ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» Маляриком З.Г. і виконавцем Стрінжа Г.М. без зазначення його посади та кваліфікації (т. 1 а. с. 76 зворот);
технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_8 , виготовлений ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» 05.12.2018 року містить відомості про склад приміщень, які входять у квартиру з вказівкою площі кожного приміщення та інформації – жиле чи нежиле (т.1 а. с. 77-78).
Будь-який офіційний правовстановлюючий документ про зміну площі нежитлового приміщення № 9 в жилому будинку по АДРЕСА_2 з первісної 36,80 кв. на час фактичної передачі приміщення 28.03.2018 року і до часу фактичної збільшення площі і зміни конфігурації і складу приміщень у нежитловому приміщенні, обстеженому ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» вже зі збільшеною площею 05.12.2018 року – в матеріалах справи відсутній.
Також у справі відсутні будь-які документи про отримання відповідної згоди від всіх мешканців будинку або про прийняття відповідного рішення загальними зборами ОСББ та про проведення будівельних робіт, внаслідок яких приміщення меншої площі було переобладнано у приміщення більшої площі, а сама площа збільшилась майже ніж у 2,5 рози з 36,80 кв. м. до 88,9 кв. м.
Оскільки багатоквартирний будинок АДРЕСА_2 є жилим 16 поверховим з вбудованими офісними приміщеннями та прибудованим паркінгом, 17 поверх в такому випадку є технічним, функціональна роль зведена, як правило, до забезпечення нормального функціонування будинку і здійснення доступу для обслуговування інженерних систем.
Частина такого поверху може містити приміщення, які запроектовані, як нежилі і не відносяться до допоміжних. Тобто можуть виступати, як об`єкти нерухомості, що відчужуються. 
Будь-які заперечення з боку сторони, що саме таким приміщенням площею 36,80 кв. м. є нежитлове приміщення № 9 розташоване на 17 поверсі в багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 , відсутні.
Спір полягає в тому, що площу даного нежитлового приміщення було безпідставно збільшено з 36,80 кв. м., до 88,9 кв. м. і також безпідставно змінено цільове (функціональне) призначення цього збільшеного приміщення з нежитлового на житлове.
Позивач вказує, що збільшення площі спірного приміщення відбулось за рахунок площі 17 поверху, який будучи технічним поверхом відноситься до допоміжних приміщень (за виключенням тих приміщень на цьому поверсі, які одразу були запроектовані в якості нежилих, тобто не допоміжних) і які були приєднані до спірного нежитлового приміщення без отримання згоди всіх співвласників багатоквартирного будинку, в тому числі і її згоди, як власниці квартири АДРЕСА_6 на 16 поверсі даного багатоквартирного будинку.
Крім того позивач вказує, що нежитлове приміщення № 9 було зареєстроване в якості квартири АДРЕСА_4 в цьому будинку, тобто відбулась зміна цільового призначення з нежитлового на житлове без дотримання відповідної процедури.
Як вбачається з досліджених документів первісна площа нежитлового приміщення № 9 у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 , яке було передано від забудовника первісному набувачу ОСОБА_4 за актом приймання-передачі від 28.03.2018 року - становила 36,80 кв. м.
Вперше про збільшення площі цього нежитлового приміщення з 36,80 кв. м. до 88,9 кв. м. йдеться у висновку щодо технічної можливості зміни цільового призначення нежитлового приміщення № 9 в квартиру АДРЕСА_8 , виготовлений ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» 05.12.2018 року.
Таким чином зміні цільового призначення нежитлового приміщення на житлове передувало збільшення його площі з 36,80 кв. м. до 88,9 кв. м.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянув адміністративну справу № 640/36731/21 набув висновку, що збільшення площі будівлі (приміщення) свідчить про зміну геометричних розмірів, що є ознакою реконструкції, а не капітального ремонту.
Доводи про те, що геометричні розміри нежитлового приміщення № 9 за адресою: АДРЕСА_2 збільшились з 36,80 кв. м. до 88,9 кв. м. у зв`язку з уточненням лінійних розмірів та площ приміщень, про що наведено у відзиві представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Хижняк А.В., є неспроможними, оскільки площа приміщення збільшилась у порівнянні з первісною майже у 2,5 рази, що виходячи із розумності оцінки встановлених обставин, не може бути «уточненням» лінійних розмірів приміщення та його площі. 
Разом з тим, відповідачами не надано документального підтвердження з детальним поясненням яким чином така невідповідність у площі нежитлового приміщення могла взагалі виникнути та існувати при складанні акту приймання-передачі спірного приміщення від 28.03.2018 року, який підписаний забудовником та набувачем ОСОБА_4 на виконання договору купівлі-продажу майнових прав від 07.06.2016 року, відповідно до якого площа майбутнього нежитлового приміщення № 9 за адресою: АДРЕСА_2 передбачалась у розмірі 38,12 кв. м. 
Тобто при підписанні 28.03.2018 року акту приймання-передачі відхилення площі нежитлового приміщення становило в менший бік 1,32 кв.м., що констатовано забудовником та покупцем ОСОБА_4 . 
Але після цього площа придбаного ОСОБА_4 нежитлового приміщення через 8 місяців збільшилась вже до 88,9 кв. м. (в тому числі житлова - 42,3 кв. м., що є більше ніж вся загальна площа нежитлового приміщення № 9 на час передачі покупцеві 28.03.2018 року) – в 2,5 рази, що за встановлених обставин не може вважатись уточненням лінійних розмірів та площі.
До найпоширеніших видів реконструкції об`єкта нерухомості відносяться зокрема:
- прибудова до існуючого об`єкта нерухомості (його зовнішніх стін) додаткових приміщень;
- надбудова додаткових приміщень над об`єктом нерухомості;
- приєднання частини горища або підвалу до об`єкта нерухомості;
- демонтаж несучих конструкцій всередині об`єкта нерухомості;
- зміна функціонального призначення об`єкта нерухомості. Переведення квартири в нежитлове приміщення, або нежитлового приміщення в квартиру.
Тобто зміна геометричних розмірів вбік збільшення площі нежитлового приміщення у 2,5 рази зі зміною функціонального призначення об`єкта нерухомості з нежитлового у житловий, за встановлених обставин, не може не вважатись реконструкцією, що цілком відповідає висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 16.02.2026 року в адміністративній справі № 640/36731/21.
Переведенню нежитлового приміщення в житлове передує подання власнимком нежитлового приміщення заявки до центру надання адміністративних послуг (ЦНАП), який в свою чергу передає їх до департаменту містобудування та архітектури виконавчого комітету місцевої ради. 
Разом із заявою про переведення нерухомості до житлового фонду власник приміщення має подати наступні документи:
копію повідомлення, в якому балансоутримувач підтверджує, що власник повідомив його про намір змінити цільове призначення приміщення. Якщо балансоутримувач – власник будинку, застереження про погодження не подаються;
копію паспорта та реєстраційного номеру облікової картки платника податків;
копію документів, що підтверджують право власності;
копію технічного паспорта;
для багатоповерхових будинків - поверховий план;
проектну документацію (якщо планується зміна конфігурації приміщення);
фотографії помешкання;
інші документи (в залежності від генеральних планів населених пунктів).
З характеристики нежитлового приміщення, яка наведена у п. 3.2. Договору купівлі-продажу речових прав на нерухоме майно від 07.06.2016 року та зі змісту акту приймання-передачі від 28.03.2018 року не вбачається наявність у ньому обладнання при передачі від забудовника всім вимогам, які пред`являються до житлових приміщень.
Також до матеріалів справи не наданий технічний паспорт від 06.01.2018 року, виготовлений ТОВ «Бюро технічної інвентаризація», про який зазначено в Державному реєстрі речових прав для з`ясування складу приміщень, які входили до нежитлового приміщення № 9 площею 36,80 кв. м. та питання про наявність та місце знаходження вбиральні (каналізаційний вхід), а також інженерних мереж (електро-газо-водопостачання, їх місця розташування. 
Зміна геометричних розмірів нежитлового приміщення з 36,80 кв. м. до 88,9 кв. м. за рахунок приєднання нових приміщень, в залежності від їх функціонального призначення в складі вже новоутвореної квартири, передбачає проведення робіт з обладнання їх інженерними мережами або їх перенесення до новоутворених приміщень з подальшим підключенням до відповідних інженерних мереж будинку.
Проте будь-які документи про проведені будівельні роботи з приєднання до існуючого нежитлового приміщення площею 36,80 кв.м. нових приміщень та перепланування приміщень в новоутвореному нежитловому приміщенні збільшеної площі 88,9 кв.м., а також документи про підключення інженерних мереж в матеріалах справи відсутні.
Також не надані докази про звернення власника нежитлового приміщення № 9 до власників квартир у багатоквартирному будинку (у разі створення ОСББ – до ОСББ) для отримання згоди про збільшення площі нежитлового приміщення на 17 поверсі будинку, який за функціональним призначенням є допоміжним приміщенням крім тих приміщень, які були запроектовані при будівництві, як нежитлові (зокрема нежитлове приміщення № 9) та про надання власнику нежитлового приміщення такої згоди від інших власників квартир багатоквартирного будинку або рішення загальних зборів ОССБ. 
Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). 
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Верховний Суд зазначив, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зміст цієї статті свідчить, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Застосував судову практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Оскільки нежитлове приміщення № 9 розташовано на 17 поверсі багатоквартирного житлового 16 поверхового будинку, який будучи нежитловим, виконує функцію технічного поверху і відноситься до допоміжного приміщення (за виключенням тих приміщень цього поверху, які були запроектовані саме в якості нежитлових, тобто не допоміжних), колегія суддів вважає, що збільшення геометричних розмірів нежитлового приміщення № 9 не могло відбутись інакше, ніж за рахунок площі технічного поверху, тобто за рахунок площі допоміжного приміщення, оскільки іншого нежитлового (не допоміжного) приміщення, яке б межувало з нежитловим приміщенням № 9 і за рахунок якого площа нежитлового приміщення № 9 могла збільшитись у геометричних розмірах з 36,80 кв. м. до 88,9 кв. м., не встановлено.
Як вже зазначалось, у частині другій статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні).
У статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 просила про захист її порушеного права як співвласника допоміжного приміщення у багатоквартирному будинку. При цьому позивачка посилалася на ЦК України, Закон України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", Закон україни «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) зазначено, що:
"відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ін. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників.
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Суди не встановили, чи є спірне приміщення нежитловим, бо зі стадії проектування житлового будинку призначалося для торговельних потреб непромислового характеру, чи використовувалося воно як самостійний об`єкт нерухомості, а відтак чи є допоміжним".
Отже, визначальним у спорах за позовами співвласників багатоквартирного будинку або ОСББ, що представляє інтереси всіх співвласників, щодо захисту прав на спільне майно багатоквартирного будинку є визначення правового режиму такого майна, тобто чи належить воно до допоміжного приміщення в структурі житлового будинку, а також чи порушені права та інтереси співвласників, зокрема, якщо таке приміщення або його частину передано у приватну власність, то чи здійснена така передача за згодою співвласників.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі№ 520/17520/14-ц(провадження № 61-12893св18).
Висновок, підписаний керівником ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» Маляриком З.Г. і виконавцем Стрінжа Г.М. без зазначення його посади та кваліфікації щодо технічної можливості зміни цільового призначення нежитлового приміщення № 9 в квартиру АДРЕСА_8 , виготовлений ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» 05.12.2018 року про можливість експлуатації нежитлового приміщення в якості житлового і що обстежене приміщення не належить до самочинного будівництва та не є реконструкцією і проведені будівельні роботи не потребують документів, що надають право їх виконання та після закінчення, не підлягає прийняттю в експлуатацію не відповідає встановленим у справі обставинам та не заснований на законодавстві. 
При таких обставинах колегія суддів доходить до висновку, що здійснена реконструкція нежитлового приміщення № 9 на 17 (нежитловому поверсі) за адресою: АДРЕСА_2  із збільшенням геометричного розміру площі за рахунок спільного майна всіх власників квартири в багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_2 без отримання згоди від всіх власників квартир цього будинку та подальшою зміною цільового призначення з нежитлового на житлове (квартиру) в тому числі і без згоди позивача, як власниці квартири АДРЕСА_6 на 16 жилому поверсі багатоквартирного будинку, є самочинною. 
Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у постанові № 916/2791/13.
У справі, яка переглядається, позивачем є фізична особа, яка є власником квартири АДРЕСА_6 на 16 поверсі, над якою на 17 нежитловому поверсі розташовано нежитлове приміщення № 9, геометрична площа якого збільшена за рахунок допоміжного приміщення 17 поверху, тобто спільного майна всіх власників квартир багатоквартирного будинку без отримання згоди всіх співвласників.
Враховуючи наведене, права позивачки, як власниці квартири АДРЕСА_10 поверсі даного багатоквартирного будинку, як не надавала згоди на розпорядження частиною 17 поверху, за рахунок якої було збільшено нежитлове приміщення № 9 на цьому ж поверсі, є порушеними самочинною реконструкцією.
Крім того, переведенню спірного нежитлового приміщення у житлове, як вже встановлено, передувало збільшення площі цього нежитлового приміщення за рахунок площі 17 поверху багатоквартирного будинку з 36,80 кв. м. до 88,9 кв. м. При цьому у самочинно новоутвореній квартирі збільшеною площею 88, 9 кв. м. площа житлових приміщень (кімнат) 42,3 кв. м., перевищує площу всього нежитлового приміщення, яка до її збільшення, становила 36,80 кв.м. і не мала у своєму складі жилих приміщення, як таких. Тобто жилі приміщення були утворені за рахунок попередньо збільшеної площі нежитлового приміщення, цільове призначення кого було в подальшому змінено на житлове. 
Задоволення вимоги про зобов`язання діючого власника ОСОБА_3 повернути за власні кошти у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 у попередній стан нежитлового приміщення № 9 з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом на приміщення № 9 від 16.01.2018 року, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» шляхом знесення самочинно добудованих приміщень загальною площею 52,1 кв.м. та відновлення стін, що встановлювали межі приміщення № 9 фактично не лише відновлює становище, що існувало до самочинної реконструкції, якою було збільшено геометричну площу нежитлового приміщення, а й нівелює змінений статус цього приміщення, як жилого, оскільки сама технічна можливість використання реконструйованого нежитлового приміщення в якості житлового, є пов`язаною, виходячи з досліджених документів (висновку виготовленого ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» 05.12.2018 року та технічного паспорту на новоутворену квартиру АДРЕСА_4 від цієї ж дати), із збільшенням площі нежитлового приміщення № 9, яке передувало зміні цільового призначення на житлове.
Будь-яких доказів про саму наявність лише технічної можливість використання нежитлового приміщення № 9 в межах площі 36,80 кв. м. (тобто без збільшеної площі) в матеріалах справи відсутні.
Тобто відновлення становища, яке існувало до самочинної реконструкції – повернення площі нежитлового приміщення до первісної – 36,80 кв. .м. усуває не лише саму державну реєстрацію зміни цільового призначення спірного приміщення, як житлового (квартири), а й нівелює і саму технічну можливість використання нежитлового приміщення в якості квартири, оскільки така можливість була створена за рахунок приєднання до нежитлового приміщення площею 36,80 кв.м. додаткової площі. Задоволення вимоги про зобов`язання діючого власника ОСОБА_3 повернути за власні кошти у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 у попередній стан нежитлового приміщення № 9 з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом на приміщення № 9 від 16.01.2018 року, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» шляхом знесення самочинно добудованих приміщень загальною площею 52,1 кв.м. та відновлення стін, що встановлювали межі приміщення № 9, фактично є одночасним вирішенням і заявленої в якості окремої вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 повернути співвласникам багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 самовільно зайнятої частини покриття/технічного поверху будинку, розміщену під самовільно збудованими 52,1 кв.м.
Як вбачається зі змісту оскарженого рішення суд першої інстанції не з`ясував за рахунок якого саме приміщення було збільшено площу нежитлового приміщення, розташованого на 17 нежилому поверсі в багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_2 і який правовий статус має приміщення 17 поверху, за рахунок частини якого під час проведеної реконструкції було збільшено площу нежитлового приміщення № 9 розташованого на цьому є поверсі, чи належить воно до допоміжного приміщення в структурі житлового будинку, а також чи порушені права та інтереси співвласників, зокрема позивача, якщо таке частина цього приміщення було приєднано до спірного нежитлового приміщення без згоди всіх співвласників квартир багатоквартирного будинку і зокрема позивача.
Відмовляючи у вимозі про зобов`язання діючого власника ОСОБА_3 повернути за власні кошти у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 у попередній стан нежитлового приміщення № 9 з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом на приміщення № 9 від 16.01.2018 року, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» шляхом знесення самочинно добудованих приміщень загальною площею 52,1 кв.м. та відновлення стін, що встановлювали межі приміщення № 9, суд обмежився дослідження витребуваної копії наявної частини «Робочого проекту житлового комплексу по АДРЕСА_2 16-ти поверхових будинків (секції «А», «Б», «В», «Г», «Д»). Коригування проекту». Альбом 1 Архітектурно-будівельна частина. Секція А», що підтверджується листом №543 від 02.12.2024 року за підписом голови комісії з реорганізації ДП МО України «Одеський проектний інститут» та констатацією відсутності відомостей достатніх для встановлення складу спільного майна, який би за своїм визначенням відповідав ч. 2 ст. 382 ЦК України.
Проте такий висновок районного суду є помилковим, оскільки правовий режим допоміжних приміщень, перелічених у ст. 382 Цивільного кодексу України (ЦК України), презюмується як спільна сумісна власність усіх співвласників багатоквартирного будинку. 
Особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій; зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав (Постанова КГС ВС від 16.12.2020 року у справі № 914/554/19:)
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 червня 2022 року в справі № 922/1406/21 зазначено, що: «20. Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17).
Отже, чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку правового режиму допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення – для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.
Таким чином апеляційна скарга в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 за власні кошти у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 у попередній стан нежитлового приміщення №9 з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом на приміщення №9 від 16.01.2018, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» шляхом знесення самочинно добудованих приміщень загальною площею 52,1 кв.м. та відновлення стін, що встановлювали межі приміщення № 9 є прийнятною, а сама дана вимога обґрунтованою.
Разом з тим в суді першої інстанції було заявлено про застосування позовної давності, яка судом першої інстанції не застосовувалась виключно з тих підстав, що суд відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 за власні кошти у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 у попередній стан нежитлового приміщення №9 з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом на приміщення №9 від 16.01.2018, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» шляхом знесення самочинно добудованих приміщень загальною площею 52,1 кв.м. та відновлення стін по суті.
Оскільки в порядку апеляційного перегляду колегія суддів дійшла до протилежних висновків і вважає вказану позовну вимогу обґрунтованою, заява про застосування позовної давності підлягає розгляду по суті поставленого питання щодо її застосування.
Як вбачається з встановлених у справі обставин, право власності на спірне нежитлове приміщення зі збільшеною площею і зміненим цільовим призначенням з нежитлового на житлове (квартиру) зареєстровано у грудні 2018 року, в той час, як до суду позивач звернулась з даним позовом у лютому 2024 року, тобто через 5 років та 2 місяці після згаданої події.
Проте колегія суддів звертає увагу на таке.
У главі 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
До спірних правовідносин, які є виникли у справі, яка переглядається, застосовується загальний строк позовної бдавності у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статями 263 та 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. 
Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»). 
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року). 
Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.
На вказаному наголошено у пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також у постановах Верховного Суду: від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23), від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Підсумовуючи колегія суддів зазначає, що в разі, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Враховуючи наведене, відсутні підстави для застосування позовної давності до вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 за власні кошти у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 у попередній стан нежитлового приміщення №9 з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом на приміщення №9 від 16.01.2018, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» шляхом знесення самочинно добудованих приміщень загальною площею 52,1 кв.м. та відновлення стін, що встановлювали межі приміщення № 9.
Щодо відмови судом першої інстанції у решті заявлених позовних вимог, зокрема про:
- визнання протиправним та скасування рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Бурлаченка Ігоря Володимировича №44461514 від 06.12.2018, яким зареєстровані зміни в об`єкті нерухомого майна, реєстраційнийномер1713078451101; 
- приведення у попередній стан в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про об`єкт нерухомого майна 1713078451101, з зазначенням правильних відомостей щодо нерухомого майна (згідно документів, на підставі яких зареєстровано відкриття розділу), а саме зазначення в актуальній інформації про об`єкт речових прав: тип об`єкту: нежитлове приміщення, об`єкт житлової нерухомості: Ні, опис об`єкта: загальна площа (кв.м.) 36,8, адреса майна: АДРЕСА_1 . В описі запису про право власності 29283696 видалити відомості про технічний паспорт від 05.12.2018 видавника ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» та висновок №153602 від 05.12.2018 видавника ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», повернути відомості про технічний паспорт від 16.01.2018 видавника ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»; 
- припинення права власності ОСОБА_3 на самочинно збудовані 52,1 кв.м об`єкта нерухомого майна 1713078451101; 
- залишення у власності ОСОБА_3 (визнати право власності) на нежитлове приміщення №9 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 36,8 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна: 1713078451101, з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом приміщення №9 від 16.01.2018, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»; 
- внесення зміни в договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений Приморською держаною нотаріальною конторою у місті Одеса за реєстровим №1-223 від 02.03.2020, а саме вказати вірним предметом продажу «нежитлове приміщення, загальною площею 36,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 » замість невірного «квартира, загальною площею 88,9 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м за адресою АДРЕСА_3 »; 
- зобов`язання ОСОБА_3 повернути співвласникам багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 самовільно зайняту частину покриття/технічного поверху будинку, яка розміщена під самовільно збудованими 52,1 кв.м.,
з обґрунтуванням про обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові, колегія суддів звертає увагу на таке.
Визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про внесення змін до запису в Державному реєстрі речових прав (ДРРП), якими легалізовано зміни в об`єкті самочинного будівництва, подальше відчуження в такий спосіб легалізованого самочинно реконструйованого майна, припинення права власності покупця ОСОБА_3 на самочинно збудовані 52,1 кв.м об`єкта нерухомого майна, залишення у власності ОСОБА_3 (визнання права власності) на нежитлове приміщення №9 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 36,8 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна: 1713078451101, з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом приміщення №9 від 16.01.2018, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» не вирішить юридичної долі самочинно побудованого майна й не приведе до відновлення стану, який існував до самочинної реконструкції, а особа, яка здійснила самочинну реконструкцію зі збільшенням геометричної площі нерухомого майна не набуває права власності на таке майно, утворене внаслідок самочинної реконструкції. 
Державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у постанові № 916/2791/13 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 року у справі № 916/1174/22
Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відмову у задоволенні зазначених вимог. 
Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про зобов`язання ОСОБА_3 за власні кошти у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 у попередній стан нежитлового приміщення №9 з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом на приміщення № 9 від 16.01.2018 року, виданого товариством з обмеженою відповідальністю «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» шляхом знесення самочинно добудованих приміщень загальною площею 52,1 кв.м. та відновлення стін, що встановлювали межі приміщення № 9 – скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення цієї вимоги. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні вимог про зобов`язання ОСОБА_3 за власні кошти у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 у попередній стан нежитлового приміщення №9 з технічним и характеристиками майна згідно з технічним паспортом на приміщення №9 від 16.01.2018, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» шляхом знесення самочинно добудованих приміщень загальною площею 52,1 кв.м. та відновлення стін, що встановлювали межі приміщення № 9 – скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Зобов`язати ОСОБА_3 за власні кошти у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 у попередній стан нежитлового приміщення №9 з технічними характеристиками майна згідно з технічним паспортом на приміщення №9 від 16.01.2018, виданого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» шляхом знесення самочинно добудованих приміщень загальною площею 52,1 кв.м. та відновлення стін, що встановлювали межі приміщення №9. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 08.05.2026 року. 

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова