Справа № 420/7365/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту у справах ветеранів Одеської міської ради (вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса, 65022, код ЄДРПОУ 46125211) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту у справах ветеранів Одеської міської ради, за участю третьої особи в якому просить суд: 
визнати протиправною відмову Департаменту у справах ветеранів Одеської міської ради, викладену у листі від 19.02.2026 року, щодо надання грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення; зобов`язати відповідача призначити та виплатити компенсацію за належні для отримання жилі приміщення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.03.2016 року позивача взято на квартирний облік у Пересипській районній адміністрації Одеської міської ради як особу, яка потребує поліпшення житлових умов та має пільговий статус учасника бойових дій, що підтверджується довідкою № 12 від 26.01.2026 р. З метою реалізації свого права на забезпечення житлом 03.02.2026 року позивач звернувся до Департаменту у справах ветеранів Одеської міської ради із заявою щодо виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення. Однак листом Відповідача № 04-К-3146/1-у/о від 19.02.2026 року відмовлено у наданні такої компенсації. У зазначеній відповіді Відповідач послався на Постанову Кабінету Міністрів України №719 від 19.10.2016 року, зазначивши, що право на отримання грошової компенсації мають лише: особи з інвалідністю внаслідок війни; члени сімей загиблих захисників; інші категорії, передбачені пунктами 2-5 частини першої статті 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». При цьому у відповіді зазначено, що оскільки позивач має лише статус учасника бойових дій, а не статус особи з інвалідністю внаслідок війни чи члена сім`ї загиблого військовослужбовця, положення Постанови №719 на позивача не поширюються. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки вона порушує гарантоване державою право учасників бойових дій на забезпечення житлом, а також суперечить принципам рівності та недопущення звуження змісту і обсягу існуючих прав, у зв`язку з чим звернувся до суду з відповідним позовом.
Ухвалою суду відкрито провадження по справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та/або заяву про продовження процесуальних строків не подав. 
У відповідності до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного: ОСОБА_1 25.03.2016 року взятий на квартирний облік у Пересипській районній адміністрації Одеської міської ради як особу, яка потребує поліпшення житлових умов та має пільговий статус учасника бойових дій, що підтверджується довідкою № 12 від 26.01.2026 р..
На звернення позивача відповідач листом від 19.02.2026 року за №04-K-3146/1-y/o в якій зазначено, що порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №719, визначає умови та механізм виплати грошової компенсації за належні для: отримання жилі приміщення для сімей осіб, визначених пунктами 2-5 частини першої статті 10-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", для осіб з інвалідністю І-ІІ групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, здійсненні, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки, населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, визначених пунктами 11-14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та які потребують поліпшення житлових умов, включені до списків осіб, які користуються правом позачергового (першочергового) одержання жилих приміщень. Пунктом 5 Порядку визначено, що однією з умов надання субвенції с перебування одержувачів грошової компенсації в установленому порядку на квартирному обліку, включення до списків осіб, які користуються правом позачергового (першочергового) одержання жилих приміщень, за місцем проживання за пільговими категоріями особа з інвалідністю внаслідок війни, член сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України. Відповідно до поданих документів вбачається, що позивач визнаний учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 28.01.2019 року, що не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №719.
Позивач вважаючи протиправною відмову Департаменту у справах ветеранів Одеської міської ради звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.1 Житлового кодексу України, відповідно до Конституції України громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.
Статтею 31 ЖК України визначено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. 
Згідно ст. 48-1 ЖК України порядок та розмір надання громадянам грошової компенсації за належні їм для отримання жилі приміщення визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №719 від 19.10.2016 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей» також передбачає виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей.
Перелік цих викладений у п.1-3 відповідного Порядку, це зокрема члени сімей осіб, визначених пунктами 2-5 частини першої статті 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», для осіб з інвалідністю I-II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, визначених пунктами 11-14 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та які потребують поліпшення житлових умов (далі - одержувач грошової компенсації), включені до списків осіб, які користуються правом позачергового (першочергового) одержання жилих приміщень, за місцем проживання відповідно до законодавства за категоріями, встановленими в пунктах 2 і 3 цього Порядку.
Повноваження на призначення зазначеної грошової компенсації дійсно належать відповідним органом місцевого самоврядування.
Разом з тим, позивач не підпадає під жодну категорії осіб, яким може бути призначена грошова компенсація за цим Порядком: не є особою з інвалідністю, внаслідок поранення під час захисту Батьківщини, та не є членом сім`ї загиблого військовослужбовця.
Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо протиправності відмови у наданні грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, суд виходить із такого: відповідно до статей 46 та 47 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист та житло. Разом із тим зазначені конституційні гарантії визначають загальні засади соціального захисту та житлової політики держави і не встановлюють безпосереднього права кожної особи на отримання конкретного виду соціальної виплати чи компенсації незалежно від умов та порядку, визначених законом.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасники бойових дій мають право на першочергове забезпечення житлом. Однак зазначене право не є тотожним праву на отримання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення.
Право на першочергове забезпечення житлом реалізується у порядку, визначеному житловим законодавством, тоді як виплата грошової компенсації є окремим способом реалізації права на житло, який застосовується лише у випадках, порядку та щодо категорій осіб, прямо визначених законодавством.
Відповідно до статті 48-1 Житлового кодексу Української РСР порядок та розмір надання громадянам грошової компенсації за належні їм для отримання жилі приміщення визначаються Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, наведена норма не встановлює безумовного права кожного громадянина, який перебуває на квартирному обліку або має право на забезпечення житлом, на отримання грошової компенсації. Законодавець лише делегував Кабінету Міністрів України повноваження визначити механізм реалізації такого права, у тому числі коло осіб, які мають право на отримання компенсації, умови та порядок її виплати.
На виконання вимог статті 48-1 Житлового кодексу Української РСР Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 19 жовтня 2016 року № 719, якою затверджено Порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення окремим категоріям осіб.
Зазначеним Порядком визначено вичерпний перелік категорій осіб, які мають право на отримання такої компенсації. Сам по собі статус учасника бойових дій не є достатньою підставою для призначення грошової компенсації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 719.
Матеріалами справи підтверджено що позивач має статус учасника бойових дій, однак не належить до категорій осіб, яким відповідно до зазначеного Порядку може бути призначена грошова компенсація.
За таких обставин суд відхиляє доводи позивача про те, що постанова Кабінету Міністрів України № 719 звужує його права, гарантовані законом. Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачає безумовного права кожного учасника бойових дій на отримання саме грошової компенсації замість жилого приміщення, а стаття 48-1 Житлового кодексу Української РСР прямо відносить визначення порядку та умов виплати такої компенсації до повноважень Кабінету Міністрів України.
Також суд відхиляє доводи позивача про те, що його право на отримання грошової компенсації виникло ще у 2016 році, а тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України № 719.
Сам факт перебування позивача на квартирному обліку або виникнення права на поліпшення житлових умов не свідчить про виникнення у нього права вимагати виплату грошової компенсації. Право на забезпечення житлом та право на отримання грошової компенсації є різними за своєю правовою природою суб`єктивними правами.
Звернувшись до відповідача із заявою про надання саме грошової компенсації, позивач просив застосувати передбачений чинним законодавством механізм реалізації відповідної соціальної гарантії. Відтак така заява підлягала розгляду відповідно до законодавства, чинного на момент її розгляду.
Оскільки позивач не належить до кола осіб, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 719, відповідач не мав правових підстав для призначення йому грошової компенсації.
За наведених обставин суд доходить висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, а тому оскаржуване рішення про відмову у наданні грошової компенсації є правомірним. Підстави для визнання такого рішення протиправним та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача відсутні.
Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню. 
Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту у справах ветеранів Одеської міської ради (вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса, 65022, код ЄДРПОУ 46125211) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.К. Василяка

.