Справа № 930/1554/25
Провадження № 22-ц/801/669/2026
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року	Справа № 930/1554/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М., 
за участю секретаря судового засідання Кулішко Б.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Райгородської сільської ради Гайсинського району, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання права на земельну частку (пай),
за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Немирівського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 09 грудня 2025 року у м. Немирів суддею цього суду Науменком С.М., дата складання повного тексту судового рішення не відома, 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року до суду надійшла вищевказана позовна заява, яка обґрунтована тим, що 07 липня 1990 року ОСОБА_1 була прийнята у члени колгоспу імені Леніна, який розміщувався в с. Коржівка Немирівського району. Також трудовою книжкою підтверджується, що вона була прийнята на роботу в даному колгоспі в 1990 році вагарем.
16 лютого 1993 року загальними зборами уповноважених членів колгоспу імені Леніна колгосп імені Леніна реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство «Надія» (далі- КСП «Надія»).
Позивач вказувала, що загальними зборами уповноважених членів КСП «Надія» за 1993-1998 роки не приймалось рішень про виключення ОСОБА_1 з членів даного колгоспу.
Також позивач зазначила, що 20 червня 1995 року було видано державний акт на право колективної власності на землю КСП «Надія».
Оскільки позивач на час одержання КСП «Надія» державного акту на право колективної власності на землю в 1995 році залишалась членом даного КСП, то вона вважає, що має право на земельний пай, тобто на її ім?я помилково не видали сертифікат на право на земельну частку (пай) при розпаюванні землі.
Крім цього, заяви про вихід з членів КСП вона не писала, рішення про її виключення з його членів також не приймалося. Загальновідомим є факт, що колишні члени КСП «Надія» вже отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) та надалі державні акти на земельну частку (пай). 
За таких обставин, позивач просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП «Надія» в умовних кадастрових гектарах розміром 3,01 га за рахунок земель запасу на території Райгородської сільської ради Гайсинського району Вінницької області.
09 грудня 2025 року рішенням Немирівського районного суду Вінницької області в задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим рішенням,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було необґрунтовано відмовлено у задоволенні позову через сплив позовної давності. Посилається на те, що право на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акту про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), а невнесення до зазначеного вище документа особи, яка була членом КПС на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну ділянку.
При цьому скаржник вважає, що строк на реалізацію права на земельну частку (пай) законодавством не встановлено, а відтак воно підлягає захисту без обмеження строком позовної давності.
Разом з тим, на адресу апеляційного суду від відповідача Райгородської сільської ради Гайсинського району надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, – без змін.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не скористалось.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
В ході розгляду справи встановлено, що 10 липня 1990 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу вагарем в колгосп ім. Леніна, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 6).
Відповідно до архівної довідки № 01-21-281 від 11 грудня 2019 року, 16 лютого 1993 року загальними зборами уповноважених членів колгоспу імені Леніна вказаний колгосп реорганізовано в КСП «Надія» (а.с. 7).
Також, як вбачається із її трудової книжки ОСОБА_1 30.12.1997 була звільнена з КСП «Надія» за власним бажанням.
Відповідно до довідки № 0-2-0.30-99/112-20 від 21 лютого 2020 року, наданої відділом у Немирівському районі Головного управління Держтеокадастру у Вінницькій області, державний акт на право колективної власності на землю КСП «Надія» с. Коржівка Немирівського району Вінницької області видано 20 червня 1995 року. Згідно із списком, що додається до державного акту на право колективної власності на землю та технічної документації по паюванню земель КСП «Надія» с. Коржівка особа ОСОБА_1 відсутня. Середній розмір земельної частки (паю) на території Коржівської сільської ради становить 3,01 в умовних кадастрових гектарах (а.с. 8). 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що на час отримання КСП «Надія» державного акту на право колективної власності на землю та складання списків на отримання земельної частки (пай) ОСОБА_1 була членом КСП «Надія», а тому позивач мала право на земельну частку (пай), при цьому на дату її звільнення за власним бажанням з підприємства (30 грудня 1997 року) їй було відомо (або могло бути відомо) про порушення її права, зокрема щодо невключення до списку осіб, який додано до вказаного державного акту.
За таких обставин, встановивши, що право позивача порушено ще 1995 року, тобто після видачі КСП «Надія» державного акту, проте до суду з позовом про визнання права власності на земельну частку (пай) позивач звернулася лише в липні 2025 року (через 30 років) і жодних причин пропуску позовної давності (три роки) для звернення до суду із позовом позивач не навела, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Порядок паювання земель) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Право на земельну частку (пай) згідно з пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.
У частині дев`ятій статті 5 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 22 Земельного Кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.
У частині другій статті 23 Земельного Кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акту додається список цих громадян.
Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акту на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акту та включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).
Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Порядку паювання земель має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього – додатка до державного акту на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.
У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.
Суд першої інстанції, встановивши, що 20 червня 1995 року КСП «Надія» отримало державний акт на право колективної власності на землю, при цьому позивач на час передачі державного акту була членом вказаного КСП, а матеріали справи не містять доказів, що  ОСОБА_1 була виключена з членів КСП «Надія» на час отримання ним державного акту, дійшов правильного висновку, що  ОСОБА_1 мала право на внесення до списку осіб на розпаювання землі та, відповідно, на отримання права на земельну частку (пай).
Водночас згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на зазначені вимоги в цій справі належить застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР.
Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
У пункті 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України вказано, що правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.
У статтях 71, 75 ЦК УРСР зазначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.
Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Так, позивач як член КСП дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Надія» акту на право колективної власності на землю. Таким чином, право на подання позову у  ОСОБА_1  виникло у 1995 році.
Однак, звернувшись до суду лише у липні 2025 року, позивач пропустила встановлений законодавством звернення до суду з цим позовом.
Оскільки право на позов у  ОСОБА_1  виникло ще у 1995 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.
Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду: від 19 грудня 2019 року в справі № 629/4423/17, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 21 жовтня 2020 року в справі № 401/971/19, 03 лютого 2021 року в справі № 403/402/19, від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20, від 27 липня 2021 року в справі № 686/6892/20, від 04 серпня2021 року у справі № 617/537/19.
Разом з тим, позивач не навела обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом.
Натомість жодних обґрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 09 грудня 2025 року – без змін.
Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.
Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий       О. В. Ковальчук

Судді:        Т. Б. Сало

Т. М. Шемета