ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року
м. Харків
справа № 646/690/25
провадження № 22-ц/818/2133/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого – Тичкової О.Ю.
Суддів колегії – Маміної О.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал»
відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 березня 2025 року в складі судді Янцовської Т.М.,-
ВСТАНОВИВ:
У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» (надалі ТОВ) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 22038000255073 від 21.12.2019 у розмірі 136 522, 62 грн, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 21.12.2019 року АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та відповідачка уклали кредитний договір № 22038000255073, який складається з публічної частини договору, яким є Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб у АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» зі змінами та доповненнями, затверджений Банком і розміщений на офіційному сайті банку та індивідуальної частини, якою є вказаний кредитний договір. Відповідно до п.1.1., 1.2. кредитного договору банк зобов`язується надати клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на поточні потреби в сумі 74 772 грн., а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити плату за кредитом (проценти та комісії), а також належним чином виконати інші зобов`язання. В п.1.2. кредитного договору сторони погодили, що строк кредитування становить 60 місяців з дня укладення договору, а кінцевою датою повернення кредиту є 21.12.2024 року. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56,0% річних. Щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості погоджена сторонами у відсотках від суми кредиту і її розмір встановлений в певних змінюваних ставках за різні періоди строку кредитування. Після укладення кредитного договору банк свої зобов`язання виконав, зарахував на банківський поточний рахунок відповідачки грошові кошти в розмірі 74 772 грн., з яких сплатив на рахунок «УНІКА Життя» страховий платіж від імені клієнта в сумі 14 472 грн. Відповідачка зобов`язання за кредитним договором виконала частково, сплатила банку 66 110,71 грн., останній платіж проведено 22.06.2021 року. Станом на 12.06.2023 року у відповідачки за вказаним кредитним договором виникла заборгованість в розмірі 136 522, 62 грн., яка складається з залишку простроченого кредиту - 70 723, 26 грн., залишку простроченої комісії – 65 799, 36 грн. 11.04.2024 року між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 11/04/24, на підставі якого позивач набув право грошової вимоги до відповідачки. Згідно розрахунку заборгованості, сформованого АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» станом на 10.04.2024 року заборгованість відповідачки перед банком становить 136 522, 62 грн. Всі нарахування, що відбувались до дати отримання ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» права грошової вимоги, здійснювались безпосередньо AT «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» станом на день відступлення права вимоги 11.04.2024 року. ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» не здійснювало жодних додаткових нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювало.
Заочним рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 24 березня 2025 року позов ТОВ «Санфорд Капітал» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «САНФОРД КАПІТАЛ» заборгованість зв кредитним договором № 22038000255073 станом на 10.04.2024 року в загальному розмірі 136 522,62 грн, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 200,00 грн.
Рішення вмотивовано тим що, позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог. Відповідач була ознайомлена з умовами кредитного договору та отримала кредитні кошти, що підтверджується даними виписки по особовому рахунку однак, всупереч умовам кредитного договору, не виконала своїх зобов`язань щодо повернення наданого їй кредиту в установлені строки, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитними договорами, яка станом на 10.04.2024 дорівнює 136 522,62 грн та підлягає стягненню з відповідача.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Апелянт зазначає що позивачем не доведено та не міститься в матеріалах справи доказів, що відповідачка була згодна та ознайомлена саме з тими умовами нарахуваннями заборгованості, відсотків, та іншими істотними умовами що визначені в паспорті споживчого кредиту та в Універсальному договорі банківського обслуговування клієнтів та які були надані позивачем в якості доказів на підтвердження законності нарахування простроченої заборгованості. Зазначає що умови кредитного договору є несправедливими та кабальними, заперечує проти стягнення нарахованої банком комісії з огляду на те що відповідно до законодавства та усталеної судової практики нарахування комісії банком є неправомірним. Також апелянт заперечує проти доведеності факту переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача. Вважає що оскільки її не було належним чином повідомлено про перехід права вимоги то позивач не має права вимагати повернення всієї суми боргу. Водночас зазначає що вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції, що в свою чергу порушило її законні права та є безумовною підставою для скасування рішення суду.
10.02.2026 року до суду надійшов відзив на апеляційну скарги в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вважає рішення законним та обґрунтованим. Наголошує що позивачем надано до суду належні докази які підтверджують як факт укладення кредитного договору так і факт переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача. Зазначає що між сторонами кредитного договору було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов тому посилання відповідача на несправедливість та нікчемність умов договору є необґрунтованими. Нарахування комісії здійснювалось за умовами кредитного договору що підписаний відповідачем та не суперечить вимогам закону «Про споживче кредитування» та закону «Про захист прав споживачів».
Колегія суддів відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення скасувати, та ухвалити нове про часткове задоволення позову, з наступних підстав.
Згідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема: 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Доводи скарги про те, що суд належним чином не повідомив відповідача про розгляд цієї справи знайшли своє підтвердження. Так, ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 січня 2025 року було відкрито провадження у цивільній справі за цим позовом, розгляд справи призначений до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб. Встановлений відповідачам строк для подання відзиву, який має відповідати вимогам ст.ст. 178, 191 ЦПК України - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Зазначено про роз`яснення відповідачу, що у разі ненадання ними відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (а.с.123).
Згідно відмітки на поштовому конверті копія згаданої ухвали судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 січня 2025 року, позовної заяви з додатками судом не були вручені відповідачу (а.с. 126-127). У справі також відсутні відомості, що суд повторно надсилав згадані документи (копію позову з додатками та копію ухвали суду від 27.01.2025 про відкриття провадження у справі) на адресу відповідача до ухвалення заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 березня 2025 року по суті розглянутого судом спору, яке є предметом апеляційної скарги, що наразі переглядається судом апеляційної інстанції.
В матеріалах справи містяться поштовий конверт повернутий до суду першої інстанції копія ухвали про відкриття провадження у справі, адресована відповідачу з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.126-127).
Таким чином, колегія суддів вважає доведеними доводи скарги, що відповідач ОСОБА_1 не отримувала повідомлень про розгляд справи, у зв`язку з чим не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.
Водночас зазначене порушення не має наслідком обов`язкове скасування судового рішення, оскільки згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню лише у разі справу розглянуто судом за відсутності будь – якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим). Оскільки ухвалою суду від 27 січня 2025 року було відкрито провадження у цивільній справі за цим позовом, розгляд справи призначений до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб, у суду був відсутній обов`язок повідомляти відповідачку про дату та час судового розгляду. 
Допущені судом порушення щодо неналежного повідомлення відповідачки про розгляд справи є підставою для оцінки судом апеляційної інстанції всіх доводів відповідача та долучення до матеріалів справи нових доказів, у разі надання їх з боку відповідача. 
Клопотань про долучення доказі від апелянта не надходило. 
Судовим розглядом встановлено, що 21.12.2019 року АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачка ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 22038000255073, який складається з публічної частини договору, яким є Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» зі змінами та доповненнями, затверджений банком і розміщений на офіційному сайті Банку www.creditdnepr.com.ua та індивідуальної частини, якою є вказаний кредитний договір. Клієнт, підписанням кредитного договору підтвердив, що він акцептував договір шляхом підписання Заяви-згоди про приєднання і згоден з усіма його умовами в повному обсязі (з урахуванням всіх змін та доповнень), такі умови йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.(а.с.112)
Відповідно до п.1.1., п.1.2. кредитного договору банк зобов`язується надати клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на поточні потреби в сумі 74 772 гривень, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити плату за кредитом (проценти та комісії), а також належним чином виконати інші зобов`язання.
Відповідно до умов п. 1.2. кредитного договору сторони погодили, що строк кредитування становить 60 місяці з дня укладення договору, а кінцевою датою повернення кредиту є 02.08.2024 року. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56,0% річних. Щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості погоджена сторонами у відсотках від суми кредиту і її розмір встановлений в певних змінюваних ставках за різні періоди строку кредитування.
Після укладення кредитного договору банк свої зобов`язання виконав і зарахував на банківський поточний рахунок відповідачки грошові кошти в розмірі 74 772 грн., з яких сплатив на рахунок «УНІКА Життя» страховий платіж від імені клієнта в сумі 14 472 грн.(а.с.108)
Відповідні істотні умови кредитного договору передбачені в паспорті споживчого кредиту «Кредит готівкою» що також підписаний відповідачем.(а.с.104)
З виписки порахунку за період з 21.12.2019 року по 10.04.2024 року вбачається, що відповідач отримала кредитні кошти, користувалась ними та здійснювала часткове погашення суми заборгованості, з моменту укладення кредитного договору та до моменту звернення до суду з позовом відповідачка сплатила банку 66 110, 71 грн., останній платіж проведено 22.06.2021 року. (а.с.31-92)
11.04.2024 року між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 11/04/24.(а.с.21-28)
Відповідно до п.1.1. договору фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості) відповідно до реєстру боржників згідно додатку № 1.
Згідно зі п. 7.1. договору факторингу фактор здійснює фінансування клієнта шляхом купівлі у нього права вимоги. Розмір фінансування становить 5 400 004,00 грн. без ПДВ і був сплачений фактором клієнту, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією № 18 від 11.04.2024 року.
Відповідно до акту приймання-передачі прав вимоги за договором факторингу №11/04/24 від 11 квітня 2024 року вбачається що Клієнт в особі АТ «Банк Кредит Дніпро» передав а фактор в особі ТОВ «Санфорд Капітал» прийняв права грошових вимог станом на дату підписання сторонами договору факторингу згідно з реєстром боржників та додатком 1 до цього акту. ( Сторони підтверджують що права грощових вимог передані у повному обсязі.(а.с.30)
Відповідно до акту приймання-передачі реєстру боржників до договору факторингу №11/04/24 від 11 квітня 2024 року вбачається що Клієнт в особі АТ «Банк Кредит Дніпро» передав а фактор в особі ТОВ «Санфорд Капітал» прийняв реєстр боржників від 11.04.2024 року у кількості 2060 боржників. (а.с.8)
Відповідно до платіжної інструкції №18 від 11.04.2024 року ТОВ «Санфорд Капітал» сплатило АТ «Банк Кредит Дніпро» кошти у розмірі 5 400 004,00 грн за права грошової вимоги до борг, згідно договору факторингу №11/04/24 від 11.04.2024 року без ПДВ.(а.с.29)
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №11/04/24 від 11.04.2024 року що підписаний обома сторонами договору факторингу та скріплений їх печатками вбачається, що ТОВ «Санфорд Капітал» отримало право вимоги до боржника №1603 ОСОБА_1 , кредитний договір № 22038000255073 від 21.12.2019 року, загальна сума заборгованості за кредитом – 136524,52 грн, з яких тіло кредиту – 70723,26 грн, проценти – 1,90 грн, комісія – 65799,36 грн. (а.с.93)
Згідно розрахунку заборгованості, сформованого АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», станом на 10.04.2024 року заборгованість відповідачки становить 136 522, 62 грн., яка складається з залишку простроченого кредиту - 70 723, 26 грн, залишку простроченої комісії – 65 799, 36 грн.( а.с. 97-99)
Відповідно до частин 1, 2статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Устатті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Оскільки умови договорів розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент, а саме споживач послуг банку, лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Судовим розглядом було встановлено, що вказаний кредитний договір відповідачем підписано особисто, недійсним в судовому порядку не визнавався, а відтак є чинним і підлягає до виконання його сторонами. Відповідач під час укладення кредитного договору, ознайомилась з його текстом та істотними умовами кредитування а саме: сумою кредиту, процентною ставкою, строком кредитування, порядком погашення заборгованості, що підтверджується особистим підписом позичальника. Оскільки, кредитний договір був підписаний відповідачем без будь-яких застережень, та відповідач не факту його підписання, суд приходить до висновку, що остання погодилася з його умовами та зобов`язалася виконувати їх.
Згідно зі статтею 41 Закону України «Про Національний банк України» та частинами першою, другою статті 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 року у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Колегія суддів вважає доведеним позивачем перехід прав вимог до відповідача за кредитним договором № 22038000255073 від 21.12.2019 року, що підтверджується, зокрема: копією договору факторингу №11/04/24 від 11.04.2024 (а.с 21-28); копією витягу з реєстру боржників до договору факторингу №11/04/24 від 11.04.2024 (а.с.96); копією платіжної інструкції № 18 від 11.04.2024 року, копією акту приймання-передачі реєстру боржників (а.с.8) та копією акту приймання-передачі прав вимоги за договором факторингу №11/04/24 від 11 квітня 2024 року (а.с.30)
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Суду не надано доказів на спростовування презумпції правомірності договору факторингу №11/04/24 від 11.04.2024 року.
Відповідно до ч.1 та 2 ст. 516 1. заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до висновків Верховного суду, викладених у постанові від 13.03.2019 у справі №905/635/18 у разі зміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається повністю, змінюється лише його суб`єктний склад.
За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №910/9828/17).
Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі».
З огляду на зазначене судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність набуття позивачем права вимоги до відповідача у спірних правовідносинах. 
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, чинного на час виникнення спірних правовідносин, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з пунктом 5.4 цього Положення, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
Пунктом 5.6 вказаного Положення визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 214/1423/15-ц (провадження № 61-8821св24).
На підтвердження заявлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості позивачем було долучено виписку по особовому рахунку зі змісту якої вбачається що відповідачу були видані кредитні кошти, якими він користувався, вбачається рух грошових коштів.
Згідно розрахунку заборгованості, сформованого АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», станом на 10.04.2024 року заборгованість відповідачки становить 136 522, 62 грн., яка складається з залишку простроченого кредиту - 70 723, 26 грн., залишку простроченої комісії – 65 799, 36 грн.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з доведеності невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору.
Водночас висновки суду першої інстанції щодо розміру заборгованості ОСОБА_2 , є помилковими.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частини першої, другої та п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
За пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини 1 статті 1 та частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Пунктом 5 Правил про споживчий кредит передбачено, що банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частиною 1 та частиною 2 статті 11, частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
З матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються ОСОБА_1 та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування, комісія за обслуговування основної картки).
Ураховуючи, що Товариство не зазначило та не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх Банком зі споживачем при укладенні кредитного договору, то положення договору та вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування, комісія за обслуговування основної картки) є нікчемними відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23.
Крім того з поданого банком розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку відповідача вбачається що ОСОБА_3 здійснювала часткове погашення заборгованості за комісією та за період з 21.12.2019 року по 10.04.2024 року відповідачем в рахунок погашення заборгованості було внесено кошті у загальному розмірі 62060,76 грн з яких 14970,16 грн були скеровані банком на погашення заборгованості за поточної комісією, та 47090,60 грн були скеровані банком на погашення заборгованості за прострочену комісію, які судова колегія вважає за необхідне зарахувати в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту зменшивши суму заборгованості за кредитним договором № 22038000255073 від 21.12.2019 року в частині тіла кредиту до 8 662,50 грн.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції в цій частині.
Таким чином стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Санфорд Капітал» належить стягнути заборгованість за кредитним договором № 22038000255073 від 21.12.2019 в сумі 8 662,50 грн яка складається виключно з тіла кредиту з огляду на погоджені сторонами умови кредитного договору та з урахуванням коштів сплачених відповідачем на погашення заборгованості.
Доводи апеляційної щодо встановлених сторонами договору умов є несправедливими, надмірними та неспівмірними є безпідставними, оскільки проценти за користування кредитом визначено відповідно до статтей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та умовами кредитного договору. 
Крім того як вбачається зі змісту позовної заяви позивач не заявляє вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами, хоча із розрахунку заборгованості складеного первісним кредитором вбачається що станом на 10.04.2024 року у відповідача наявна заборгованість за відсотками у розмірі 1,88 грн. Крім того як вбачається із вказаного розрахунку заборгованості, відповідач частково погашав заборгованість за відсотками, загальна сума погашення становить 1,21 грн що свідчить про погодження з умовами кредитування в частині нарахування відсотків, тому у суду немає підстав вважати що нараховані та сплачені відповідачем проценти є безпідтваними тому відсутні підстави для зарахування цих коштів в рахунок погашення тіла кредиту.
Також колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо несправедливості умов договору в частині укладення страхового договору, з огляду на наступне.
Слід зазначити, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті.
Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.
Крім цього, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, зроблено висновок, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
Враховуючи, що ОСОБА_1 не заявляла зустрічних вимог щодо визнання кредитного договору недійсним у частині визначення розміру страхового платежу так і не заявляла вимог щодо визнання недійсним договору добровільного страхування № ВР-22038000255073 від 21.12.2019 року у зв`язку з можливим порушенням вимог Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування», апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про порушення позивачем статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Також слід зазначити що в матеріалах справи наявний договір добровільного страхування № ВР-22038000255073 від 21.12.2019 року який містить усі істотні умови договору та який підписаний особисто відповідачем, що свідчить про те що укладення договору страхування було свідомим та добровільним а сторони договору прийшли згоди що всіх істотних умов вказаного договору.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з наведеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Санфорд Капітал»» заборгованість за кредитним договором № 22038000255073 від 21.12.2019 року в сумі 8 662,50 грн.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.
З матеріалів справи вбачається, що сума сплаченого позивачем судового збору за подання позову становить 2422,40 грн.,сума сплаченого судового збору відповідачем за подання апеляційної скарги становить 3633,60 грн.
Оскільки вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме (6,34%) а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а саме (93,66%) отже х ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 153,58 грн за подачу до суду позовної заяви та з ТОВ «Санфорд Капітал» належить стягнути 3403,22 грн за подачу апеляційної скарги та з урахуванням взаємозаліку (3403,22-153,58) з ТОВ «Санфорд Капітал» належить стягнути 3249,64 грн витрат пов`язаних зі сплатою судового збору.
Згідно з ч. 1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України).
Із положень ч.ч. 1-5ст.137ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
В силу ч.ч. 2, 3, 8ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.
До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18).
На підтвердження відповідних витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акт прийому-передачі наданих послуг).
Отже, у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Водночас, у разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір указаних судових витрат.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи з конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
З матеріалів справи вбачається, що 01.04.2024 року між ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» та адвокатським об`єднанням «АЛЬЯНС ДЛС» було укладено договір про надання правничої допомоги № 1/04.
Згідно зі п. 1.1 вказаного договору клієнт доручає, а адвокатське об`єднання зобов`язується надавати йому на довгостроковій основі, відповідно до умов даного договору, правничу допомогу, у відповідності до завдання клієнта, а клієнт зі свого боку зобов`язується прийняти зазначені послуги і сплатити винагороду.
Відповідно до акту приймання-передачі послуг з правничої допомоги №4 від 16.12.2024 року вбачається що вартість наданих послуг становить 7200,00 грн за надання правничої допомоги у судді першої інстанції. (а.с.94)
Відповідно до акту приймання-передачі послуг з правничої допомоги №7 від 09.02.2026 року вбачається що вартість наданих послуг становить 3000,00 грн за надання правничої допомоги у судді апеляційної інстанції.
Дослідивши надані докази витрат на професійну правничу допомогу та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 належить стягнути 646,68 грн понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 березня 2025 року змінити в частині розміру заборгованості .
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 22038000255073 від 21.12.2019 року – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» (ЄДРПОУ 43575686) заборгованість за кредитним договором № 22038000255073 від 21.12.2019 року в розмірі 8 662 (вісім тисяч шістсот шістдесят дві) гривні 50 коп.
Здійснити перерозподіл судових витрат.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» (ЄДРПОУ 43575686) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 3249 (три тисячі двісті сорок дев`ять) гривень 64 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» (ЄДРПОУ 43575686) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 646 (шістсот сорок шість) гривень 68 коп.
Головуючий         О.Ю. Тичкова

Судді          О.В. Маміна

В.Б. Яцина