ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2026 р. 	Справа № 520/32901/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: П`янової Я.В. , Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 (головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А.) у справі №520/32901/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області   
про протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом, в якому просив суд: 
- визнати неправомірними дії ГУПФУ у Миколаївській області щодо відмови в призначенні пенсії за віком, неврахування до страхового стажу періодів роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.06.1985, а саме з 01.09.1980 по 15.07.1981 (період навчання); з 05.05.1982 по 02.06.1985 (період проходження строкової військової служби); з 01.07.2004 по 11.05.2005 (період роботи) для призначення пенсійного забезпечення за віком, неправомірним та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії ГУПФУ у Миколаївській області від 23.10.2025 року №050130002212;
- зобов`язати ГУПФУ у Миколаївській області зарахувати до страхового стажу період роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.06.1985, а саме з 01.09.1980 по 15.07.1981 (період навчання); з 05.05.1982 по 02.06.1985 (період проходження строкової військової служби); з 01.07.2004 по 11.05.2005 (період роботи) для призначення пенсійного забезпечення за віком з моменту мого первинного звернення за її призначенням, а саме з 15 жовтня 2025 р. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 відмовлено у задоволенні позову. 
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив скасувати таке рішення та прийняти нове, яким задовольнити його позов. 
В обґрунтування вимог скарги посилається про те, що не зарахування відповідачем до страхового стажу позивача періоду навчання позивача з 01.09.1980 по 15.07.1981 є неправомірним, зважаючи на наявність у трудовій книжці відповідного запису .
Також , не зарахування відповідачем до страхового стажу періоду проходження військової служби з 05.05.1982 по 02.06.1985 р.р. з підстав не зазначення дати видачі військового квитка, не спростовує факт проходження позивачем військової служби у вказаний період та не може бути підставою не зарахування такого періоду.
Зазначає, що резулятивна частина судового рішення про залишення без задоволення вимог позивача в частині не зарахування періодів для призначення пенсії, а саме періоду навчання з 01.09.1980 по 15.07.1981 та періоду проходження військової служби з 05.05.1982 по 02.06.1985 не відповідає висновкам суду у мотивувальній частині судового рішення, що є порушенням ст.242 КАС України. 
Крім того, висловлює незгоду із висновками суду щодо обґрунтованості відмови пенсійним органом у зарахуванні періоду роботи з 01.07.2004 по 11.05.2005 в некомерційній установі "Центр селекційно-племінного голубівництва "Миколаївські голуби" (російська федерація), оскільки обов`язок сплати страхових внесків покладено на страхувальника роботодавця, а тому несплата роботодавцем страхових внесків не може позбавити працівника права на зарахування відповідного перісту до страхового стажу.
Посилається на правові позиції Верховного Суду, в обґрунтування своїх вимог. 
Вважає, що рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справі, а рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив відмовити у задоволенні скарги. 
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 15.10.2025 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності ГУПФУ в Миколаївській області розглянуто заяву позивача та прийнято рішення № 050130002212 від 23.10.2025 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком.
Так, рішення пенсійного органу встановлено вік заявника 61 рік 08 місяців, необхідний страховий стаж для призначення пенсії - 31 рік; страховий стаж заявника становить 19 років 08 місяців 18 днів. 
За доданими до заяви документами до страхового стажу не зараховано: 
періоди навчання з 01.09.1980 по 15.07.1981, оскільки в підставах внесення запису не зазначено дату видачі атестату; 
проходження військової строкової служби з 05.05.1982 по 02.06.1985, оскільки в підставах внесення запису не зазначено дату видачі військового квитка; 
період роботи з 01.07.2004 по 11.05.2005, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходу та сплату страхових внесків.
З підстав відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік, у позивача пенсійним органом відмовлено в призначені пенсії за віком відповідно до ч.1 ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Позивач не погодившись із вищевказаним рішенням пенсійного органу, звернувся позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком, а саме 31 рік, рішення пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії за віком є правомірними. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року (далі по тексту - Закон №1058-IV), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Згідно з ч.2 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року. 
Положеннями ст.56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до ст.62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок № 637).
Так, згідно п.1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з п. 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Судом встановлено, що рішенням відповідача відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. 
Щодо періоду навчання з 01.09.1980 по 15.07.1981.
Згідно ч.4 ст.24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Відповідно до п. “д” ч.3 ст.56 Закону №1788-XII до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Положеннями п.8 Порядку №637 передбачено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі по тексту - Інструкція №58) до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, запис про час навчання у вищих навчальних закладах.
Судом встановлено, що позивач в період з 01.09.1980 по 15.07.1981 навчався в Технічному училищі-45 Ясиновата, про що міститься відповідний запис в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 20.06.1985, з посиланням на атестат № НОМЕР_2 (а.с.9).
Відповідно до пп.2.4. п.2 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Отже, записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем.
Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
В постанові від 30.09.2021 у справі №300/860/17 Верховний Суд дійшов висновку, що загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Таким чином, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.10.2019 року у справі №234/4585/17, від 25.04.2019 у справі №159/4178/16-а.
Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладені в постанові від 09.08.2019 у справі №654/890/17.
Визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах (у даному випадку факт навчання такої особи в певний період), а не правильність записів у трудовій книжці. 
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 25.04.2019 у справі №593/283/17, від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.
Таким чином, незарахування відповідачем до страхового стажу позивача спірного періоду його навчання, через не зазначення в трудовій книжці дати видачі атестату про освіту, не спростовує обставин щодо навчання останнього в такий період, зважаючи на наявність у трудовій книжці відповідного запису.
Крім того, пенсійний орган не позбавлений можливості з`ясувати та витребувати з відповідних установ відомості, щодо яких у нього виникли сумніви. Проте, доказів вчинення таких дій відповідачем матеріали справи не містять.
Щодо строкової військової служби з 05.05.1982 по 02.06.1985. 
Судом встановлено, що трудова книжка позивача містить записи щодо проходження ним у вищевказаний період служби в радянській армії (а.с.9). 
Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.04.2019 у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами Пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.
Отже, не зазначення дати видачі військового квитка, не спростовує факту проходження позивачем військової служби у спірний період.
Щодо періоду роботи з 01.07.2004 по 11.05.2005.
Так, підставою для не зарахування пенсійним органом такого періоду до страхового стажу позивача слугувала відсутність в реєстрі застрахованих осіб даних про нарахування доходу та сплату страхових внесків.
Згідно ст.1 Закону №1058-IV страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, кошти, сплачені за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. 
Судом встановлено, що трудова книжка позивача містить записи про його роботу в спірний період на посаді орнітолога в Некомерційній установі "Центр селекційно-племінного голубівництва "Миколаївські голуби"" (російська федерація) (а.с.13). 
Згідно ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Положеннями ч.2 ст.4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
На час здійснення позивачем трудової діяльності у спірний період діяла Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, укладена в тому числі між Україною та російською федерацією (в подальшому - Угода), відповідно до якої пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць Угоди здійснюється за нормами законодавства держави, на території якої вони проживають.
Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань “відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди”. Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.
Так, ст.5 Угоди передбачається, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно з ч.2 ст.6 Угоди, для встановлення права на пенсію, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.
За приписами ч.2 ст.13 Угоди, пенсійні права громадян держав-учасників Угоди, що виникли у відповідності до положень даної Угоди, не втрачають своєї сили і в разі його виходу з Угоди держави-учасника, на території якого вони проживають.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення” (далі по тексту - Постанова КМУ №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.
Отже, у разі, якщо пенсія призначається на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески можуть сплачуватися в російській федерації. 
Стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні, однак, за наявності відповідних первинних документів щодо періодів роботи та сплати страхових внесків. 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні первинні документи щодо сплати страхових внесків у спірний період роботи позивача в російській федерації. Відомостей щодо подання позивачем відповідних документів до пенсійного органу матеріали справи не містять.
Наведене вище також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постановах від 23.03.2023 у справі №360/4129/20; від 14.08.2025 у справі №300/2075/23 в подібних правовідносинах.
Отже, пенсійним органом правомірно не зараховано до страхового стажу позивача період його роботи з 01.07.2004 по 11.05.2005 в російській федерації.
Щодо доводів апеляційної скарги про суперечність висновків суду у мотивувальній та резолютивній частині судового рішення.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що страховий стаж позивача становить 19 років 08 місяців 18 днів, з урахуванням періоду навчання - з 01.09.1980 по 15.07.1981 та проходження військової служби - з 05.05.1982 по 02.06.1985, в сукупності, загальний страховий стаж є меншим ніж 31 рік.
Отже, наведені обставини свідчать про правомірність рішення пенсійного органу про відмову в призначені пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу (31 рік) для призначення йому пенсії за віком. 
Частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено (доказано) правомірність власного рішення (дій), що є предметом оскарження у даній справі.
Таким чином, колегія суддів вважає суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, застосував норми матеріального та процесуального права та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 у справі №520/32901/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Я.В. П`янова   А.О. Бегунц