Справа № 750/3123/26 	Головуючий у 1 інстанції Діденко А. О. 	
Провадження № 33/4823/610/26 	  	
Категорія - ч. 1 ст. 172-6 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2026 року 	місто Чернігів	

Чернігівський апеляційний суд під головуванням судді Куценка М. О., за участю прокурора – Лазоренка Є.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 червня 2026 року у справі за протоколом про адміністративне правопорушення відносно:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ч.1 ст. 172-6 КУпАП, 

У С Т А Н О В И В :
Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 червня 2026 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень. Цією ж постановою з ОСОБА_1 на користь держави стягнуто судовий збір у розмірі 665 гривень 60 копійок.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи до 03 березня 2023 року на посаді головного спеціаліста відділу управління медичними кадрами та роботи зі зверненнями громадян Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації, маючи дев`ятий ранг державного службовця та будучи відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII (далі – Закон) суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, у порушення вимог абзацу другого частини 2 статті 45 Закону, несвоєчасно та без поважних причин подала шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2023 рік (після звільнення), а саме подала таку декларацію 24 листопада 2025 року, хоча зобов`язана була подати її не пізніше 31 березня 2024 року, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 172-6 КУпАП.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а провадження у справі закрити на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постанова суду першої інстанції містить фактичні неточності щодо дати передачі матеріалів справи за підсудністю. Момент вчинення інкримінованого їй правопорушення визначено судом невірно, оскільки, на її переконання, датою вчинення правопорушення є 01 квітня 2024 року, тобто наступний день після закінчення встановленого законом строку подання декларації, у зв`язку із чим дворічний строк накладення адміністративного стягнення, передбачений частиною 4 статті 38 КУпАП на момент постановлення оскаржуваної постанови сплив. Зазначає, що судом безпідставно визначено момент виявлення правопорушення за датою відібрання у неї пояснень, тоді як уповноваженому органу про факт неподання декларації було відомо ще з 15 квітня 2024 року, внаслідок чого сплив і шестимісячний строк виявлення правопорушення. Вказує на порушення судом принципу єдності судової практики та правової визначеності. Крім того зазначає, що у оскарженій постанові суд посилається на рішення інших апеляційних судів без їх безпосереднього дослідження в судовому засіданні, не надано їй копій матеріалів, наданих прокурором, що є порушенням принципу рівності сторін і права на захист, що судом залишено поза увагою практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні у справі «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, згідно з якою у разі неоднозначного тлумачення прав та обов`язків особи належить застосовувати підхід, найбільш сприятливий для такої особи. Вказує що вчинене нею діяння не містить суб`єктивної сторони складу правопорушення, оскільки несвоєчасне подання декларації було зумовлене об`єктивними та непереборними обставинами, пов`язаними з перебуванням за межами України разом з малолітньою дитиною внаслідок повномасштабного військового вторгнення, відсутністю доступу до інформаційних ресурсів колишнього місця служби та складністю законодавчого регулювання порядку відновлення декларування в умовах воєнного стану.
У судове засідання апеляційного суду особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не з`явилася, подала клопотання через канцелярію суду про розгляд справи за її відсутності. За таких обставин, керуючись положеннями статті 294 КУпАП, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі апелянтки.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив постанову суду першої інстанції залишити без змін.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах, визначених статтею 294 КУпАП, заслухавши думку прокурора, суддя апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та її вирішення у точній відповідності із законом.
За змістом статей 251, 252 КУпАП доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у встановленому законом порядку встановлюються наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі докази підлягають оцінці судом за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні у сукупності.
Згідно зі статтею 280 КУпАП під час розгляду справи суд зобов`язаний з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна у його вчиненні особа, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також встановити інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону та належним чином з`ясував обставини, що свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП. Перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд встановив, що висновки постанови суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну оцінку в їх сукупності.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про запобігання корупці» (далі Закон) правопорушення, пов`язане з корупцією, – це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині 1 статті 3 Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.
Частина 1 статті 172-6 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Як убачається з матеріалів справи, наказом Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації від 30 серпня 2013 року № 145-О ОСОБА_1 з 02 вересня 2013 року прийнято на посаду головного спеціаліста відділу по роботі з кадрами та зверненнями громадян. Наказом від 25 листопада 2015 року № 388-О ОСОБА_1 з 26 листопада 2015 року призначено в порядку переведення на посаду головного спеціаліста відділу організаційної, аналітичної та кадрової роботи. Наказом від 31 жовтня 2016 року № 353-О ОСОБА_1 з 02 листопада 2016 року призначено на посаду головного спеціаліста відділу організації медичної допомоги та мобілізаційної роботи. Наказом від 27 лютого 2017 року № 6-ДС ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу управління медичними кадрами та роботи зі зверненнями громадян.
З особової картки державного службовця вбачається, що з вимогами й обмеженнями щодо прийняття та проходження державної служби відповідно до законів України «Про державну службу», «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 ознайомлена.
Таким чином, ОСОБА_1 , обіймаючи посаду, яка відноситься до категорії «В» посад державної служби, є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону, та який несе відповідальність за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією.
Наказом Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації від 01 березня 2023 року № 12-ДС ОСОБА_1 звільнена з посади головного спеціаліста відділу управління медичними кадрами та роботи зі зверненнями громадян за угодою сторін.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану» з 12 жовтня 2023 року здійснення заходів фінансового контролю, передбачених розділом VII Закону, відновлено у повному обсязі та здійснюється у порядку та строки, визначені цим Законом.
Згідно з частиною 1 статті 45 Закону особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а», «в»–«ґ» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.
Відповідно до абзацу другого частини 2 статті 45 Закону особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, зобов`язані до 1 квітня наступного року після року припинення діяльності подати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію за минулий рік.
ОСОБА_1 , припинивши 03 березня 2023 року діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, була зобов`язана подати декларацію за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, не пізніше 31 березня 2024 року, однак фактично подала таку декларацію лише 24 листопада 2025 року.
Відтак, визнаючи ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у її діях складу зазначеного правопорушення, оскільки цей висновок ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні обставин справи, що стосуються часу, суті правопорушення та вини особи в його вчиненні. Наведені в апеляційній скарзі доводи цього висновку не спростовують, з огляду на таке.
Щодо доводів апеляційної скарги про наявність процесуальних суперечностей у постанові суду першої інстанції, пов`язаних із зазначенням дати передачі матеріалів справи за підсудністю, апеляційний суд зазначає таке. Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2026 року матеріали справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 172-6 КУпАП передано на розгляд до Новозаводського районного суду м. Чернігова, а оскаржувану постанову ухвалено 03 червня 2026 року. З наведеної хронології вбачається, що зазначена в мотивувальній частині оскаржуваної постанови дата «14.04.2024» є очевидною технічною опискою, яка не відповідає дійсній послідовності процесуальних дій у справі. Така описка не впливає на суть ухваленого рішення, правильність встановлення судом фактичних обставин справи та кваліфікацію діяння і сама по собі не є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що днем вчинення інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення є 01 квітня 2024 року, тобто наступний день після закінчення встановленого законом строку подання декларації, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частини 1 статті 172-6 КУпАП адміністративна відповідальність настає за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. За своєю юридичною конструкцією об`єктивна сторона цього правопорушення охоплює саме факт несвоєчасного, тобто здійсненого з порушенням строку, але фактично вчиненого подання декларації, а не факт її неподання як такого. До моменту фактичного подання декларації дії особи не можуть бути юридично кваліфіковані як несвоєчасне подання декларації, оскільки об`єктивно має місце її неподання, яке за наявності відповідних ознак може бути кваліфіковане за статтею 366-3 Кримінального кодексу України, що передбачає кримінальну відповідальність за неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Тлумачення, за яким днем вчинення правопорушення визнається лише день закінчення строку подання декларації, як на цьому наполягає апелянтка, по суті ототожнює склад правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП (несвоєчасне подання декларації), зі складом бездіяльності у виді неподання декларації, тоді як ці діяння є різними за правовою природою та мають різні правові наслідки. За такого тлумачення термін «несвоєчасне» втрачає самостійний юридичний зміст, а особа, яка взагалі не подала декларацію, опинилася б у становищі, тотожному становищу особи, яка подала декларацію з незначним запізненням, що не узгоджується із принципом індивідуалізації відповідальності.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що датою вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення є 24 листопада 2025 року – дата фактичного подання нею декларації. Відповідно, передбачений частиною 4 статті 38 КУпАП дворічний строк накладення адміністративного стягнення, обчислений з дня вчинення правопорушення, на момент постановлення оскаржуваної постанови (03 червня 2026 року) не сплив.
Щодо доводів апеляційної скарги про сплив шестимісячного строку накладення адміністративного стягнення, обчисленого з дня виявлення правопорушення, апеляційний суд зазначає таке. Відповідно до частини 4 статті 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, може бути накладено протягом шести місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.
Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2019 року у справі № 149/2498/17 (провадження № К/9901/4274/18) зазначив, що початок перебігу строку накладення адміністративного стягнення слід пов`язувати з днем виявлення правопорушення саме органом, уповноваженим на складання відповідного протоколу про адміністративне правопорушення, як початкового етапу процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності. Днем виявлення правопорушення слід також вважати і день, коли до такого уповноваженого органу надійшли відомості про можливе вчинення адміністративного правопорушення.
ОСОБА_1 , посилаючись на лист Чернігівської обласної державної адміністрації від 15 квітня 2024 року № 01-07/2/6435-вих з доданим до нього повідомленням Національного агентства з питань запобігання корупції, а також на технічний індекс реєстрації відповідних відомостей у Національному агентстві з питань запобігання корупції від 25 січня 2025 року, вважає саме ці дати днем виявлення правопорушення. Апеляційний суд не може погодитися з цими доводами, виходячи з такого.
Як установлено апеляційним судом вище, датою вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП, є 24 листопада 2025 року, оскільки саме з моменту фактичного, хоча й несвоєчасного, подання декларації склад цього правопорушення є повністю сформованим і закінченим. Станом на 15 квітня 2024 року та на 25 січня 2025 року декларація ОСОБА_1 ще не була подана, а отже, самого діяння, яке становить об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП, - несвоєчасного подання декларації, - на зазначені дати ще не існувало: мало місце лише неподання декларації, тобто триваюча бездіяльність, яка на той момент могла свідчити щонайбільше про можливе прострочення виконання обов`язку, але не про вчинення закінченого правопорушення, передбаченого статтею 172-6 КУпАП.
Виявленим у розумінні частини 4 статті 38 КУпАП може бути визнане лише те правопорушення, яке на момент виявлення вже є вчиненим (закінченим); правопорушення не може вважатися виявленим раніше, ніж воно фактично відбулося. Оскільки правопорушення, інкриміноване ОСОБА_1 , вважається вчиненим лише 24 листопада 2025 року, жодна з дат, що передують цьому дню, включно з 15 квітня 2024 року та 25 січня 2025 року, за жодних обставин не може бути визнана днем його виявлення.
Як убачається з матеріалів справи, відомості про вчинене ОСОБА_1 правопорушення надійшли від Національного агентства з питань запобігання корупції до Управління стратегічних розслідувань Національної поліції в Чернігівській області 09 лютого 2026 року (лист № 47-05/6658-26). За результатами проведеної на підставі цього повідомлення перевірки, в тому числі після відібрання у ОСОБА_1 пояснень 25 лютого 2026 року, оперуповноваженим зазначеного Управління 13 березня 2026 року складено протокол про адміністративне правопорушення № 127/2026. Саме дата надходження до органу який склав протокол відомостей про правопорушення (09 лютого 2026 року) є першою з дат, що настали після дня фактичного вчинення правопорушення (24 листопада 2025 року), а тому, з огляду на наведену правову позицію Верховного Суду, саме вона є днем його виявлення в розумінні частини 4 статті 38 КУпАП.
Відтак, шестимісячний строк накладення адміністративного стягнення, обчислений з 09 лютого 2026 року, на момент постановлення оскаржуваної постанови (03 червня 2026 року) не сплив, а тому доводи апеляційної скарги про закриття провадження на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення є необґрунтованими.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення принципу єдності судової практики з посиланням на постанову судді Новозаводського районного суду м. Чернігова Діденка А.О. від 27 березня 2026 року у справі № 751/1628/26, апеляційний суд зазначає таке. Кожна справа про адміністративне правопорушення підлягає вирішенню на підставі встановлених у ній конкретних фактичних обставин та наданої їм правової оцінки. Обставини справи № 751/1628/26 не є предметом цього апеляційного перегляду, а правильність застосованого в ній підходу до обчислення строків давності судом апеляційної інстанції не переглядалася, оскільки зазначена постанова не оскаржувалася. Сама лише відмінність правової позиції, викладеної суддею першої інстанції в іншій справі, не є обставиною, що зумовлює незаконність постанови, ухваленої за результатами розгляду цієї справи, оскільки забезпечення єдності судової практики в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає усунення суперечностей насамперед у практиці судів касаційної та найвищої судових інстанцій, а не приведення до єдиного знаменника поодиноких рішень судів першої інстанції, ухвалених у різних справах. 
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення принципу рівності сторін та безпосередності дослідження доказів у зв`язку з наведенням у постанові суду першої інстанції посилань на судові рішення інших апеляційних судів без їх оголошення в судовому засіданні, апеляційний суд зазначає таке. Посилання суду в мотивувальній частині судового рішення на правові позиції, викладені в рішеннях інших судів, є формою обґрунтування застосування норм права та тлумачення судової практики, а не встановленням нових фактичних обставин справи чи використанням доказів у розумінні статей 251, 252 КУпАП. Такі судові рішення є публічно доступними в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому їх наведення судом як ілюстрації усталеного підходу до вирішення аналогічних правових питань не потребує окремої процедури розкриття чи оголошення в судовому засіданні та не порушує права особи на захист, тим більше що апелянтка мала можливість надати оцінку цим правовим позиціям в апеляційній скарзі, чим і скористалася.
Щодо доводів про ненадання апелянтці копій матеріалів, наданих прокурором у судовому засіданні суду першої інстанції, апеляційний суд встановив, що з матеріалів справи, зокрема протоколу судового засідання, клопотань про відкладення розгляду справи для ознайомлення з такими матеріалами чи заперечень проти їх дослідження від апелянтки не надходило. З огляду на це, а також враховуючи, що оцінка дотримання права на справедливий суд здійснюється з урахуванням судового провадження в цілому, а не з приводу окремого процесуального моменту, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначене процесуальне зауваження не є істотним порушенням, яке ставило б під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови.
Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність застосування сформульованого в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року принципу тлумачення норм права на користь особи, апеляційний суд зазначає, що цей принцип підлягає застосуванню за умови дійсної колізії або множинності тлумачення норм права, що регулюють конкретні правовідносини. У цій справі обов`язок ОСОБА_1 подати декларацію за минулий 2023 рік не пізніше 31 березня 2024 року та відповідальність за його невиконання визначені чіткими і недвозначними приписами частини 1 та абзацу другого частини 2 статті 45 Закону, а порядок відновлення декларування в умовах воєнного стану врегульовано Законом України від 20 вересня 2023 року № 3384-IX, який набрав чинності 12 жовтня 2023 року, тобто до настання строку подання декларації апелянткою. Відповідна інформація про відновлення обов`язку декларування також неодноразово оприлюднювалася Національним агентством з питань запобігання корупції на офіційних ресурсах у публічному доступі. За таких обставин підстав для висновку про наявність неоднозначного або множинного тлумачення норм права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не встановлено, а тому доводи апелянтки в цій частині є необґрунтованими. Обізнаність чи необізнаність особи з чинним законодавством, за загальним правилом статті 68 Конституції України, не звільняє її від визначеної законом відповідальності.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність вини та умислу у вчиненні правопорушення внаслідок форс-мажорних обставин, пов`язаних із перебуванням за межами України разом з малолітньою дитиною, апеляційний суд зазначає таке. Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність. Установлений статтею 45 Закону обов`язок подання декларації є імперативним і не поставлений у залежність від суб`єктивної обізнаності особи чи наявності технічної можливості його виконання, а поважними можуть бути визнані лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи.
Як установлено судом першої інстанції та не спростовано апелянткою, повернення ОСОБА_1 на територію України відбулося у березні 2025 року, тоді як декларацію подано лише 24 листопада 2025 року, тобто ще через понад сім місяців після повернення в Україну та відновлення об`єктивної можливості виконати покладений законом обов`язок. Наведене унеможливлює висновок про те, що весь період прострочення був зумовлений виключно об`єктивними, непереборними обставинами воєнного стану. Крім того, будучи державним службовцем, обізнаним з вимогами антикорупційного законодавства, що підтверджується власноручним записом в особовій картці про ознайомлення з вимогами Закону, ОСОБА_1 мала можливість, діючи із розумною обачністю, з`ясувати актуальний стан законодавства щодо відновлення обов`язку декларування, зокрема шляхом звернення до Національного агентства з питань запобігання корупції, роз`яснення якого з цього питання перебували у публічному доступі.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 вини у формі, що охоплюється диспозицією частини 1 статті 172-6 КУпАП, яка, на відміну від статті 366-3 Кримінального кодексу України, не потребує встановлення умисної форми вини як обов`язкової ознаки складу правопорушення.
Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за малозначністю вчиненого правопорушення відповідно до статті 22 КУпАП, оскільки правопорушення, пов`язане з корупцією, за своєю правовою природою посягає на суспільні відносини у сфері запобігання корупції та підриває довіру суспільства до осіб, уповноважених на виконання функцій держави, а тривалість допущеного ОСОБА_1 прострочення виключає можливість визнання вчиненого нею діяння малозначним.
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, надано їм належну юридичну оцінку та обґрунтовано визнано ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не свідчать про наявність підстав для скасування чи зміни оскаржуваної постанови.
Істотних порушень вимог матеріального або процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.
Керуючись статтею 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 червня 2026 року щодо ОСОБА_1 – без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя	М. О. Куценко