ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/2845/25  Номер провадження 22-ц/814/2206/26	Головуючий у 1-й інстанції Сайко О. О.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Карпушина Г.Л., Панченка О.О.,
за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 січня 2026 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця,

В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Пирятинського районного суду Полтавської області з позовом до Міністерства оборони України про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця.
У даному позові просив визнати протиправною відмову Міністерства оборони України від 08 листопада 2024 року за №38/в у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця молодшого сержанта за призовом по мобілізації молодшого сержанта запасу ОСОБА_2 колишнього заступника командира бойової машини-навідника-оператора 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 9 механізованої роти НОМЕР_1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок вогнепального поранення, отриманого під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.
Також просив зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , одноразову грошову допомогу у зв`язку зі смертю військовослужбовця молодшого сержанта за призовом по мобілізації молодшого сержанта запасу ОСОБА_2 колишнього заступника командира бойової машини-навідника-оператора 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 9 механізованої роти НОМЕР_1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок вогнепального поранення, отриманого під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.
Короткий зміст рішення місцевого суду
Ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 січня 2026 року провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця – закрито у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Роз`яснено позивачу право на звернення з цим позовом до адміністративного суду з дотриманням правил підсудності.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
З ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 січня 2026 року не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій прохав скасувати ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 січня 2026 року про закриття провадження та передати справу до Пирятинського районного суду Полтавської області для продовження розгляду в порядку цивільного судочинства.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.
Зазначив, що судом першої інстанції не правильно визначено правову природу спору, та помилково ототожнено позов зі спором про первинне призначення соціальної виплати, а саме доведенням незаконності прийнятого рішення відповідача про відмову у призначенні грошової допомоги.
Вказав, що закриття провадження з мотивів предметної юрисдикції фактично унеможливлює оперативний розгляд спору по суті, змушує позивача повторно ініціювати судовий процес, створює ризик юрисдикційної невизначеності, відтерміновує захист спадкового права.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство оборони України прохало суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 січня 2026 року про закриття провадження у справі – без змін.
Вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, ухваленою на основі всебічного та повного з`ясування обставин справи, з дотриманням усіх норм матеріального та процесуального права. 
Зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що даний спір має виражений публічно-правовий характер, не пов`язаний із захистом цивільних прав у розумінні ЦПК України, а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та належить до виключної компетенції адміністративних судів.
Щодо обставин закриття провадження у цивільній справі у зв`язку з її непідсудністю судам цивільної юрисдикції не може розцінюватися як порушення права на доступ до правосуддя чи обмеження права на ефективний судовий захист.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
Позивач, будучи повідомленим про дату та час судового розгляду справи, у судове засідання не з`явився.
Прийнявши участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, оскаржуване судове рішення просив залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправною відмову Міністерства оборони України від 08 листопада 2024 року за №38/в 08 у призначенні та виплаті грошової винагороди у зв`язку зі смертю військовослужбовця ОСОБА_2 та зобов`язати Міністерство оборони України призначити і виплатити йому в порядку спадкування після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошової винагороди у зв`язку зі смертю військовослужбовця ОСОБА_2 . 
Суд першої інстанції, зважаючи на доводи учасників справи, дійшов висновку про те, що дані вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Позиція суду апеляційної інстанції
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
З аналізу вказаних процесуальних норм слідує, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.
Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити зі змісту права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах: від 13 березня 2019 року у справі №202/30/17 (провадження № 14-643цс18), від 19 червня 2019 року у справі №826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 23 листопада 2021 року у справі №175/1571/15 (провадження № 14-51цс21).
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
У статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частиною шостою статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Враховуючи викладене, відповідач - Міністерство оборони України є суб`єктом владних повноважень, який реалізує функції держави у сфері оборони та соціального захисту військовослужбовців. Рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги (Протокол № 38/в) є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, що є предметом оскарження.
У постанові від 08 квітня 2026 року у справі №686/11265/24 Верховний Суд виснував, що вимога про визнання права на отримання одноразової грошової допомоги є вимогою, яка виникає у сфері публічно-правових відносин та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Разом з тим, позивач зазначає, що предметом даного спору є право спадкоємця на отримання грошової суми, яка входить до складу спадщини, а не оскарження владного управлінського рішення як такого.
У той же час заявляє вимогу про визнання цього рішення протиправним, надаючи оцінку діям відповідача як суб`єкта владних повноважень.
Позивач ототожнює даний спір із цивільним спором про право на спадкування. 
Відповідно до статті 1227 ЦК України до складу спадщини входять суми соціальних виплат, які належали спадкодавцеві. 
Посилання позивача на положення статті 1227 ЦК України не змінює характеру спірних правовідносин. 
Сам по собі факт заявлення спадкоємцем вимог щодо грошової виплати не свідчить про наявність спору про право на спадщину.
Тобто спір про спадкування має місце тоді, коли майно (кошти) вже наявне (нараховані, перебувають на рахунку спадкодавця). 
Разом із тим, слід звернути увагу на те, що спір щодо визнання протиправною відмови Міністерства оборони України у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця, а також щодо зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити зазначену допомогу в порядку спадкування за законом, був предметом розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №160/43344/24.
Вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням незаконності прийнятого рішення відповідача про відмову у призначенні грошової допомоги, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням.
Тому, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами позивача з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про закриття провадження, з даним висновком погоджується і суд апеляційної інстанції, а твердження апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що закриття провадження у справі у зв`язку з її непідвідомчістю цивільному судочинству не позбавляє особу права на судовий захист, а лише вказує на необхідність звернення до суду належної юрисдикції.
Отже, саме по собі закриття провадження у справі з підстав неналежної юрисдикції не свідчить про порушення права на ефективний судовий захист, не створює стану правової невизначеності та не позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на судовий захист у встановленому законом порядку.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 січня 2026 року – без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесені сторонами під час розгляду справи місцевим судом та відсутні підстави для розподілу судових витрат у вигляді судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 січня 2026 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2026 року.

Головуючий       В.П. Пікуль
Судді         Г.Л. Карпушин

О.О. Панченко