Справа № 161/8874/26 
Провадження № 2-а/161/153/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 травня 2026 року місто Луцьк Луцький міськрайонний суд Волинської області
у складі
головуючого судді Гриня О.М.
з участю секретаря судових засідань Жежерун Д.А.
представника позивача Ковальчук С.О.
представника відповідача Мельничук Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , який поданий в його інтересах адвокатом Ковальчук Світланою Олександрівною до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про видворення, -
В С Т А Н О В И В:
Адвокат Ковальчук С.О. звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 з вищевказаним позовом.
Позов обґрунтовує тим, що 14.04.2026 відповідачем прийнято рішення про примусове видворення ОСОБА_1 з України та з цією метою на підставі рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.04.2026 був він був затриманий та поміщений до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 3 місяці.
Зазначене рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 перебуває на території України порушуючи міграційне законодавство України, не вживає заходів для виїзду за межі України, у нього відсутній діючий паспортний документ, який дає право на виїзд з України, надалі продовжує перебувати на території України без законних підстав та не перебуває в процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зазначає, що ОСОБА_1 за національність є українцем, що підтверджується паспортом громадянина Союзу Радянських Соціалістичних Республік, також він народився в с. Велимче Ратнівського району Волинської області, його батьки є українцями, сам ж він навчався в Велимченському ліцеї Велимченської сільської ради Ковельського району Волинської області де отримав атестат про повну загальну середню освіту. 16.10.1985 ОСОБА_1 був виданий військовий квиток НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
До 1988 року ОСОБА_1 проживав в Україні, потім поїхав на заробітки до росії, де отримав паспорт громадянина росії, а в 2000 році повернувся в Україну де проживав постійно. На даний час ОСОБА_1 перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України з якою у них народився спільний син. 
Посилаючись на викладене, просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України у Волинській області від 14.04.2026 про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства ОСОБА_1 .
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2026 головуючи суддею визначено суддю Гриня О.М.
Ухвалою судді від 01.05.2026 відкрито провадження у справі.
Відповідач подав до суду відзив у якому позовних вимог не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке.
Згідно ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин..
При цьому відповідно до ч.1 цієї ж статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином російської федерації, його ідентифіковано. Що підтверджується рішенням Ківерцівського районного суду Волинської обалсті від 15.04.2026, яке набрало законної сили.
Із матеріалів справи вбачається, що 14.04.2026 відповідачем прийнято рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина російської федеації ОСОБА_1 (а.с. 04-07).
Оскаржуваним рішенням встановлено, що 14.04.2026 працівниками відділу організації запобігання нелегальної міграції реадмісії та видворення УДМС у Волинські області під час проведення заходів щодо здійснення нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері, які спрямовані на запобінання та протидію нелегальній міграції та іншим порушенням законодавтва України в міграційній сфері та притягнення порушників до адміністартивної відповідальності виявленор факт порушення законодавства України про правовий стату іноземців, громадянином росії ОСОБА_1 . Встановлено, що ОСОБА_1 документований паспортиом громадянина росії для виїзду за кордон, термін дії якого закінчився 09.10.2025, інформація щодо оформленн документів на право проживання в Україні (посвідка на тимчасове/постійне проживання) відсутні. ОСОБА_1 перебуває на території України порушуючи міграційне законодавство, не вживає заходів щодо виїзду за межі України, та в нього відсутній діючий паспортний документ, який дає право на виїзд з України. Надалі продовжує перебувати на території України без законних підстав.
Крім того, з оскаржуваного рішення вбачається, що 14.04.2026 позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП з наладенням адміністративного стягнення у виді штрафу, а саме за те, що ОСОБА_1 порушує вставновлені правила перебування в Україні, перебуває на території України з перевищеним дозволенного строку перебування понад 30 днів, крім того без документів на право проживання.
При цьому, 14.04.2026 працівниками УДМС у Волинській області позивача було затримано в адміністративному порядку, для з`ясування обставин правопорушення, припинення адміністративного правопорушення.
Також, даним рішенням встановлено, що громадянин росії ОСОБА_1 в процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не перебуває.
Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд зазначає наступне.
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Велимче, Ратнівський район, Волинська область, на території УРСР (а.с. 13).
19.07.1984 ОСОБА_1 отримав паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_3 , який був виданий Відділом внутрішніх справ Ратнівського райвиконкому Волинської області 19.07.1984.
Із оглянутого в судовому засіданні оригіналу паспорта громадянина СРСР серії НОМЕР_3 вбачається, що 27.10.1992 Відділом внутрішніх справ Калачинського міськвиконкому Омської області вклеєно фотокартку ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням певного віку. Крім цього, ОСОБА_1 на території росії зареєстровано шлюб з ОСОБА_2 , 1962 року народження та внесено запис про народження дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стороною позивача не заперечується того, що після виїзду до росії у 1988 році, там він отримав паспорт громадянина росії. 
Відповідно до статі 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про громадянство України», громадянство України набувається, серед іншого, за територіальним походженням.
Згідно статті 3 Закону громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24.08.1991, зазначені у пункті 2 з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Підстави набуття громадянства України встановлено у статті 6 Закону про громадянство. Громадянство України набувається, зокрема, за територіальним походженням.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Відповідно до пункту 25 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 (далі Порядок), для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24.08.1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
З наведеного слідує, що у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24.08.1991 серпня 1991 року.
Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22, постанови Верховного Суду від 02 травня 2024 року у справі № 137/1269/22.
Проте відповідачем не вжито жодних заходів для узаконення його перебування на території України з 2000 року.
Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 вчинялися дії для набуття статусу громадянина України за територіальним походженням та доказів виходу з громадянства іноземної держави суду не надано.
При цьому суд не бере до уваги доводи позивача про неможливість вчинення дій щодо виходу з громадянства російської федерації у зв`язку із війною на території України, так як в ході розгляду зазначеної справи позивачем та його представником в силу приписів ч. 1 ст. 77 КАС України не надано суду відповідних доказів, на підтвердження наявності поважних причин не вчинення таких дій.
Відтак, судом встановлено, що на даний час позивач є громадянином російської федерації.
За таких обставин, суд вважає, що на час розгляду даної справи, позивач, належним чином не відмовившись від громадянства російської федерації та не набув у встановленому порядку громадянства України, а тому вважається іноземцем у розумінні ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Відтак, на час розгляду справи судом, у позивача відсутні документи, які підтверджують законність перебування на території України.
Судом також не встановлено обставин, відповідно до яких на позивача поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки що позивач ОСОБА_1 в процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не перебуває.
Щодо пояснено допитаних у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , то вони фактично підтвердили обставини викладені у позовній заяві.
Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Приписами ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого Наказом МВС України від 20.07.2015 № 884 (далі - Наказ № 884) передбачено, що громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Як встановлено судом, позивач, прибувши на територію України по паспорту громадянина російської федерації для виїзду за кордон НОМЕР_4 виданим 09.10.2020, порушив строки перебування іноземця на території України, йому статусу біженця не надано, в процедурі отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не перебуває, тобто відсутні підстави, за яких примусове повернення не може бути застосоване.
Таким чином, передбачені ст.ст. 26, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обставини, які перешкоджають примусовому поверненню позивача за межі території України, в ході розгляду зазначеної справи не встановлені.
Крім цього, позивач зазначає, що в 2000 році повернувся в Україну, оскільки хотів тут жити, створив сім`ю та проживає в батьківській хаті, проте паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон НОМЕР_4 виданий 09.10.2020, що свідчить про свідоме вчинення позивачем дій для видачі такого документу саме росією.
Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17р., необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285).
Україна як держава зобов`язана забезпечити взяті на себе зобов`язання щодо запровадження обмежень на в`їзд іноземців на її територію виключно з тих підстав і в тому порядку, які передбачені законодавством України.
Оцінюючи в сукупності вищевказані документи, суд вважає, що позивачем не представлено беззаперечних доказів того, що в разі повернення до країни свого походження його життю або свободі загрожуватиме небезпека через наявність політичних переконань та/або іншої діяльності.
Сукупність вказаних обставин в їх нерозривному зв`язку вказує на те, що визначені законом перешкоди для прийняття відповідачем спірного рішення про примусове повернення позивача не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду.
Окрім того, позивач, вчинивши усі передбачені законом дії, має змогу повернутися на територію України, так як оскаржуваним рішенням не заборонено останньому в`їзд на її територію.
Додатково суд наголошує, що відповідно до позиції УВКБ ООН щодо України від березня 2022 року, останній не вважає Україну безпечною країною походження і рекомендує направляти іноземців, які проживали на території країни і не встигли подати заяви про надання міжнародного захисту для проходження національної процедури надання захисту в третій безпечній країні.
Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення оформлено та прийнято у відповідності до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, в зв`язку з чим адміністративний позов слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 77, 79, 241-246, 288, 293 КАС України, суд,-
У Х В А Л И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 , який поданий в його інтересах адвокатом Ковальчук Світланою Олександрівною до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про видворення– залишити без задоволення.
Рішення Управління державної міграційної служби України у Волинській області від 14 квітня 2026 року про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 – залишити без змін.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 07 травня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області О.М. Гринь