Справа № 420/5946/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 
В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 03 березня 2026 року надійшов позов ОСОБА_1 (далі-позивачка) до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі-відповідач), в якому позивач просить: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо перебування громадянки ОСОБА_1 - представниці дискримінованої групи громадян України, євреїв та неєвреїв, асоційованих з ними, які виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю - у ситуації забороненой дискримінації порівняно з іншими пенсіонерами. 
Ця заборонена дискримінація полягає у відсутності нормативного механізму щодо здійснення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон у країну, з якою не укладено міжнародного договору, та у виникненні внаслідок застосування правових норм Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 №1596, менш сприятливих умов і становища для громадян України, які постійно проживають в Ізраїлі, з огляду на об`єктивну неможливість виконати вимоги Порядку щодо подання заяви через електронний кабінет ПФУ з використанням електронного підпису або особистого звернення до УПФУ чи банку на території України, що, у поєднанні з відмовою у визнанні альтернативних способів подання заяви про виплату пенсії на банківський рахунок, зокрема через уповноважених адвокатів, осіб за довіреністю або шляхом надсилання заяви з нотаріально засвідченим і легалізованим (апостильованим) підписом пенсіонера, призводить до фактичного позбавлення їх конституційного права на отримання пенсії в порівнянні з іншими громадянами України, та створює ситуацію, за якої представники дискримінованої групи, на відміну від інших пенсіонерів, змушені витрачати значні зусилля, час і кошти на звернення до суду з вимогами визнати протиправними дії, рішення та бездіяльність органів Пенсійного фонду; 
- зобов`язати Відповідача вжити позитивні дії: 
1) Негайно припинити дискримінацію та утриматися від порушення принципу недискримінації; 
2) Вважати відповідно до Постанові Верховного Суду від 09 грудня 2024 року у справі № 360/777/23 що “Виплату пенсії особам, які виїхали на постійне проживання за кордон, можливо здійснювати шляхом перерахування коштів на діючі карткові рахунки, відкриті в українських банках. Відповідну заяву із зазначенням банківських реквізитів має право подати представник пенсіонера на підставі довіреності. Особиста присутність пенсіонера під час подання такої заяви чинним законодавством не передбачена.”; 
3) здійснювати виплату поточної пенсії Позивача на визначений ним банківський рахунок поточний рахунок IBAN № НОМЕР_1 відкритий в АТ “УНІВЕРСАЛ БАНК” (monobank); 
4) нарахувати та виплатити Позивачу на визначений ним банківський рахунок IBAN № НОМЕР_1 відкритий в АТ “УНІВЕРСАЛ БАНК” (monobank) компенсацію за майнову шкоду; 
5) здійснити виплату пенсії Позивачки, яку відповідач, відповідно до рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 року у справі №640/7465/20 мав поновити з жовтня 2014 року, на визначений ним банківський рахунок IBAN № НОМЕР_1 відкритий в АТ “УНІВЕРСАЛ БАНК” (monobank), за винятком виплаченої майнової шкоди, з урахуванням компенсації втрати частини доходів; 
6) нарахувати та виплатити Позивачу на визначений ним банківський рахунок IBAN № НОМЕР_1 відкритий в АТ “УНІВЕРСАЛ БАНК” (monobank) компенсацію за моральну шкоду в сумі 250 000 (Двісті п`ятдесят тисяч) грн.;
7) Розробити та впровадити заходи щодо недопущення подальшої дискримінації громадян України, які виїхали на постійне проживання за кордон, зокрема позивачки, у тому числі шляхом аналізу внутрішніх практик, співпраці з профільними громадськими організаціями, проведення просвітницької роботи серед працівників територіальних органів Пенсійного фонду України; 
8) Встановити судовий контроль за виконанням судового рішення та зобов`язати відповідача подати звіт про його виконання у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили.
Позиція позивачки обґрунтовується наступним
Позивачка зазначає, що будучи громадянкою України та представницею вразливої групи осіб, які виїхали на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, перебуває в ситуації триваючої прямої та непрямої дискримінації з боку органів Пенсійного фонду України, що виявляється у створенні штучних нормативних та технічних бар`єрів для реалізації її конституційного права на отримання пенсії. 
Аргументуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що за відсутності належного законодавчого механізму виплати пенсій особам за кордоном, відповідач застосовує до неї норми Порядку №1596 із надмірним формалізмом, вимагаючи або особистої присутності в Україні під час війни, або використання електронних сервісів із кваліфікованим електронним підписом, доступ до яких для позивачки є об`єктивно неможливим через відсутність внутрішнього паспорта громадянина України. 
Позивачка наголошує, що така бездіяльність відповідача щодо визнання альтернативних способів подання заяви (через уповноваженого представника або засобами поштового зв`язку з нотаріальним засвідченням підпису) прямо суперечить висновкам Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 та актуальній практиці Верховного Суду, фактично позбавляючи її майнового права на державний депозит у вигляді пенсії, що спричиняє глибокі моральні страждання, принижує людську гідність та потребує втручання суду шляхом застосування «позитивних дій» для відновлення справедливості та припинення дискримінаційної практики, з урахуванням чого просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Позиція відповідача обґрунтовується наступним
Відповідач заперечує проти позову, обґрунтовуючи свою позицію передчасністю позовних вимог та відсутністю факту протиправної бездіяльності, оскільки питання про поновлення пенсійних виплат позивачці у справі №640/7465/20 наразі перебуває на стадії апеляційного розгляду, а рішення суду першої інстанції не набрало законної сили.
Головне управління ПФУ зазначає, що позивачка не перебуває на обліку в органі, а її пенсійна справа залишилася на окупованій території, що унеможливлює здійснення нарахувань без дотримання спеціальної процедури, визначеної Постановою КМУ №234.
Крім того, відповідач спростовує твердження про дискримінаційну відмову, вказуючи, що роз`яснення про неможливість виплат до завершення судового спору не є порушенням Порядку №1596, а вимоги про відшкодування майнової, моральної шкоди та компенсації втрати доходів вважає безпідставними через відсутність встановленої вини органу та законодавчо нарахованих сум доходів.
Процесуальні дії та клопотання учасників справи
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.
Заявою від 17 березня 2026 року позивачка усунула недоліки та ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку ст.262 КАС України. 
08 квітня 2026 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області надійшов відзив з додатками за (вхід. №ЕС/38390/26).
29 квітня 2026 року від позивачки надійшла відповідь на відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (вхід. №ЕС/46040/26).
Станом на 08 травня 2026 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.
Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивачки та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.
Обставини справи встановлені судом
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 ), виїхала на постійне проживання до Ізраїлю у зв`язку з чим на підставі ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» виплачений аванс пенмії за шість місяців та в подальшому виплату пенсії в Україні було припинено. 
Постановою Ленінського районного суду м. Севастополя від 27.01.2012 року у справі № 2a-4861/11/2703 було зобов`язано орган ПФУ поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 02.06.2011 року та з жовтня 2014 року внаслідок збройної агресії РФ та окупації АР Крим виплату пенсії було припинено. 
Листом від 02.04.2018 №6873/К-3 ПФУ відмовив у поновленні виплат, посилаючись на неможливість виконання рішення суду до моменту відновлення роботи територіального управління у м.Севастополі або заміни сторони виконавчого провадження, що стало підставою для звернення позивачки до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 у справі №640/7465/20, яке набрало законної сили, було зобов`язано ГУ ПФУ в Херсонській області поновити виплату та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з жовтня 2014 року.
Позивачка відкрила рахунок IBAN № НОМЕР_1 в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (monobank).
22.10.2025 року представник позивачки звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області із заявою про здійснення виплат на вказаний рахунок, додавши до заяви належним чином оформлену довіреність. 
Листом від 21.11.2025 року №11422-10412/К-02/8-2100/25 відповідач відмовив у виплаті пенсії на вказаний банківський рахунок позивачки, посилаючись на положеннями Порядку №1596, зазначивши про необхідність особистого подання заяви пенсіонером для виплати пенсії через поточні рахунки в банках, що виключає можливість звернення через представника або за довіреністю.
У зв`язку з викладеним позивачка звернулася до суду з даним позовом. 
Джерела права та висновки суду
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема: 1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; 6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки; 12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-VI).
Статтею 8 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Частиною 3 статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерел формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
За приписами статті 47 Закону № 1058-VI, пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.
Стаття 46 Закону № 1058-VI регулює правовідносини, що виникають під час виплати пенсії за минулий час: нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрат.
Виключно цим Законом № 1058-IV визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування (стаття 5 Закону № 1058-IV).
Підстави припинення та поновлення виплати пенсії врегульовано статтею 49 Закону №1058-IV.
Відповідно до частини 1 зазначеної статті виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Аналіз вищенаведеної норми свідчить, що виплата пенсії припиняється лише на підставі відповідного рішення територіальних органів Пенсійного фонду або суду.
При цьому, перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду України, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії лише у випадках, прямо передбачених законом.
Порядок виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 р. № 1596 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 р. № 662) (надалі - Порядок № 1596), визначає механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам, у тому числі допомоги на поховання і сум пенсій, грошової допомоги, недоотриманих у зв`язку із смертю одержувача, особам, які мають право на отримання таких виплат, головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві (далі - органи Пенсійного фонду України) та структурними підрозділами з питань соціального захисту населення місцевих держадміністрацій, виконавчого органу міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, центрами з нарахування та здійснення соціальних виплат (далі - органи соціального захисту населення), а також інших грошових виплат, що фінансуються органами соціального захисту населення за рахунок відповідних бюджетів (далі - пенсія та грошова допомога), шляхом зарахування на поточні рахунки одержувачів пенсії та грошової допомоги (далі - одержувачі), а у разі їх смерті - на поточні рахунки осіб, які мають право на отримання допомоги на поховання та недоотриманої суми пенсії, грошової допомоги, в уповноважених банках.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 1596 виплата і доставка пенсій та грошової допомоги здійснюється уповноваженими банками на умовах, визначених цим Порядком, та на підставі договорів, що укладаються: між уповноваженими банками, Пенсійним фондом України та органами Пенсійного фонду України.
Пунктами 4 і 6 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 (далі Порядок № 1596), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, установлено, що виплата пенсій та грошової допомоги відповідно до цього Порядку здійснюється за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувачів в населених пунктах у межах України через вибрані одержувачами уповноважені банки, їх відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) (далі - установи уповноважених банків).
Допомога на поховання, сума пенсії, грошової допомоги, недоотримана у зв`язку із смертю одержувача, пенсія, грошова допомога в разі виїзду одержувача на постійне місце проживання за кордон та у випадках, що потребують термінових виплат, виплачуються органами Пенсійного фонду України, органами соціального захисту населення шляхом зарахування на поточний рахунок одержувача (особи, яка має право на отримання виплат у зв`язку із його смертю) в уповноваженому банку.
Одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунка.
Згідно з пунктами 8-9 Порядку №1596 поточні рахунки одержувачам відкриваються уповноваженими банками згідно з вимогами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку, що регулюють порядок відкриття рахунків у національній та іноземній валюті.
Між уповноваженим банком і одержувачем укладається договір банківського рахунка. Положеннями договору не можуть погіршуватися умови виплати пенсій та грошової допомоги, встановлені цим Порядком. Умови договору повинні передбачати можливість його розірвання за ініціативою однієї із сторін.
Відповідно до пункту 10 Порядку № 1596 заява про виплату пенсії або грошової допомоги (додаток 1) або заява про виплату пенсії або грошової допомоги з відкриттям рахунка (додаток 4) подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду України або органу соціального захисту населення за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті в межах України. Заява про виплату пенсії або грошової допомоги може прийматися органом Пенсійного фонду України або органом соціального захисту населення через установи уповноваженого банку. Заява приймається за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу та підтверджує її вік, і визначеного законодавством документа, необхідного для з`ясування місця її проживання, та реєструється в установленому порядку.
Таким чином, підставою для виплати пенсії через поточні рахунки в банках є заява про виплату пенсії (бланк якої є Додатком № 1 до Порядку №1596), яка може бути подана пенсійному органу, відповідно до пункту 10 Порядку № 1596, двома шляхами, а саме: особисто пенсіонером до органу Пенсійного фонду; або від установи уповноваженого банку.
Згідно матеріалів справи судом встановлено, що виплата пенсії була припинена відповідачем з жовтня 2014 року.
Постановою Ленінського районного суду м. Севастополя від 27.01.2012 року у справі № 2a-4861/11/2703 було зобов`язано орган ПФУ поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 02.06.2011 року та з жовтня 2014 року, внаслідок збройної агресії РФ та окупації АР Крим, виплату пенсії було припинено. 
Листом від 02.04.2018 №6873/К-3 ПФУ відмовив у поновленні виплат, посилаючись на неможливість виконання рішення суду до моменту відновлення роботи територіального управління у м. Севастополі або заміни сторони виконавчого провадження, що стало підставою для звернення позивачки до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 у справі №640/7465/20, яке набрало законної сили, було зобов`язано ГУ ПФУ в Херсонській області поновити виплату та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з жовтня 2014 року.
Позивачка відкрила рахунок IBAN № НОМЕР_1 в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (monobank).
Тобто, у цьому випадку волевиявлення позивачки щодо виплати пенсії на відкритий поточний рахунок в уповноваженому банку оформлено письмово, подано через представника позивачки, що не суперечить жодній нормі чинного законодавства.
Доводи відповідача про те, що заява про виплату пенсії надійшла від представника позивача без дотримання вимог Порядку №1596, суд вважає необґрунтованим, оскільки як вже зазначалося, цією заявою позивачкою визначено волевиявлення та реалізовано право на отримання пенсії на відкритий поточний рахунок в уповноваженій банківській установі.
До того ж, врегульований на законодавчому рівні порядок відкриття рахунків у національній та іноземній валюті покладає на банк відповідальність за достовірність даних, внесених уповноваженим працівником банку до заяви про виплату пенсії щодо проведення у повному обсязі ідентифікації одержувача під час відкриття рахунку.
При цьому, відповідно до абз. 6 п. 10 Порядку № 1596 уповноважений банк може відмовити у відкритті поточного рахунка одержувачу з підстав, визначених законодавством та/або нормативно-правовими актами Національного банку, або у разі надання не в повному обсязі та/або недостовірної інформації чи документів, що містять недостовірну/неправдиву інформацію, та/або будь-яких інших відомостей, необхідних уповноваженому банку для відкриття поточного рахунка згідно з вимогами законодавства та/або нормативно-правових актів Національного банку, про що повідомляє відповідному органу Пенсійного фонду України або органу соціального захисту населення із зазначенням причин відмови у відкритті рахунка для інформування одержувача або подання відсутньої/уточнювальної інформації, відсутніх відомостей та/або документів.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачка має право на виплату пенсії, в тому числі і суми недоотриманої пенсії, на банківський рахунок, відкритий в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (monobank), а тому відповідач зобов`язаний здійснити виплату пенсії, в тому числі суму недоотриманої пенсії, на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою, поданою представником позивачки.
Суд звертає увагу, що Верховним Судом у постанові від 20.01.2022 року у справі №280/4551/21 сформульовано правовий висновок, згідно з яким подання заяви про поновлення виплати пенсії пенсіонеру, який виїхав на постійне проживання за межі України, у період дії Порядку № 22-1 у редакції постанов правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1 та від 16.12.2020 № 25-1 допускається, у тому числі, представником такого пенсіонера за довіреністю і така заява повинна бути розглянута Пенсійним органом з урахуванням інших вимог Порядку № 22-1.
Вказаний правовий висновок розповсюджується і на порядок виплати грошових коштів на карткові рахунки пенсіонерів, які фактично перебувають за кордоном (постанова Верховного Суду від 24.07.2023 по справі №280/6637/22).
У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що колегія суддів вважає за можливе проводити виплату пенсії громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, шляхом її перерахунку на діючі карткові рахунки, відкриті в українських банках. При цьому, відповідну заяву із зазначенням реквізитів рахунку може подавати представник пенсіонера за довіреністю. Особиста присутність пенсіонера під час подання такої заяви чинним законодавством не вимагається.
За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 20.01.2022 №280/4551/21 необхідність приїзду людей похилого віку, які виїхали на постійне проживання за межі України, виключно з метою особистого звернення до Пенсійного органу задля виправлення помилки, допущеної державою, є додатковим тягарем для таких осіб і не сприяє відновленню їх порушеного права. Такий підхід суперечить тезам, покладеним Конституційним Судом України в основу рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009.
З пункту 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 випливає, що Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.
Проте, відповідні зміни до законодавства до цього часу не були внесені.
Відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвела до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови, за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
Зазначені висновки узгоджуються і з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18.
Матеріалами справи підтверджується, що представником позивачки, який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності, подано безпосередньо до управління Пенсійного фонду України особисту заяву позивача про поновлення пенсії.
При цьому, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію або через свого представника, а тому посилання відповідача на те, що позивач повинен особисто звернутися із заявою про поновлення пенсії - є помилковими.
Зазначені висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 30.01.2020 у справі №489/5194/16-а, від 05.02.2020 у справі №501/28/17, від 31.03.2020 у справі №826/14837/16, від 18.05.2022 у справі №160/5259/20.
Суд зазначає, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.
Отже, невиконання суб`єктом владних повноважень своїх повноважень, встановлених законодавством становить бездіяльність цього суб`єкта, а дії, вчинені ним під час здійснення управлінських функцій, є діями суб`єкта владних повноважень у розумінні ст. 5 КАС України.
За встановлених судом обставин, оскільки тривала невиплата пенсії є проявом пасивної поведінки суб`єкта владних повноважень, що призвела до порушення конституційних прав особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Така бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо непоновлення виплати поточної пенсії та невиплати недоотриманих сум із жовтня 2014 року визнається судом протиправною. З метою ефективного захисту прав позивачки, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити нарахування та виплату пенсії, включаючи заборгованість за весь минулий період, шляхом перерахування коштів на визначений позивачкою банківський рахунок IBAN № НОМЕР_1 в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (monobank), з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо позовних вимог про припинення дискримінації, суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статтею 1 Закону України від 06.09.2012 № 5207-VI "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" (далі - Закон № 5207), дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.05.2018 у справі №800/191/17 зазначено, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, з метою з`ясування обставин існування дискримінації у конкретній ситуації застосовується триступеневий тест: по-перше, виявлення двох категорій осіб, які є порівнюваними та відмінними, оскільки відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дискримінація передбачає належність людини до певної групи; по-друге, встановлення, чи дійсно члени цих двох груп оцінюються по-різному; і, по-третє, якщо так, то чи для цього є об`єктивні, обґрунтовані підстави.
Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою (постанова Верховного Суду від 31.07.2018 у справі № 127/4952/17).
Суд зазначає, що за наслідком розгляду справи жодної дискримінації по відношенню до позивача не встановлено, а позивачем наявності такої дискримінації не доведено, жодних доказів щодо існування дискримінації по відношенню до позивачки суду не надано.
Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про розроблення та впровадження заходів щодо недопущення подальшої дискримінації громадян України, які виїхали на постійне проживання за кордон, зокрема позивачки, у тому числі шляхом аналізу внутрішніх практик, співпраці з профільними громадськими організаціями, проведення просвітницької роботи серед працівників територіальних органів Пенсійного фонду України, оскільки завданням адміністративного судочинства є захист права та законних інтересів осіб, які звертаються за судовим захистом. При цьому, суд не може перебирати на себе функції законодавчої та виконавчої гілок влади, оскільки буде порушено конституційний принцип поділу державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову.
Щодо вимоги про стягнення компенсації за моральну шкоду в розмірі 250 000 грн, суд не вбачає підстав для її задоволення, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння їй душевних страждань, приниження честі чи гідності, а також не обґрунтовано причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю органу Пенсійного фонду та погіршенням стану здоров`я чи іншими негативними наслідками неінормаційного характеру, саме лише визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною не тягне за собою автоматичного права на відшкодування моральної шкоди, а заявлена до стягнення сума є очевидно неспівмірною та документально не підтвердженою. За таких обставин, суд вважає, що повне відновлення майнових прав позивачки шляхом зобов`язання виплатити заборгованість за пенсією з жовтня 2014 року є достатньою і справедливою сатисфакцією, що виключає необхідність додаткового стягнення грошових коштів у вигляді компенсації моральної 
Щодо встановлення судового контролю за заявою позивачки, суд зазначає, що відповідно до статті 382 КАС України встановлення такого контролю є правом, а не обов`язком суду, і застосовується як винятковий захід у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що судове рішення не буде виконане добровільно. Враховуючи, що на даній стадії судового розгляду відсутні будь-які докази, які б свідчили про намір відповідача ухилитися від виконання майбутнього судового рішення, а також зважаючи на те, що чинне законодавство України передбачає загальний порядок примусового виконання судових рішень органами Державної виконавчої служби, суд не вбачає достатніх підстав для покладення на суб`єкта владних повноважень додаткового процесуального обов`язку щодо подання звіту, а тому в задоволенні цієї частини вимог слід відмовити.
Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії, та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню.
Розподіл судових витрат
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на часткове задоволення позовних вимог та згідно із ст.139 КАС України судові витрати в сумі 1064 грн. 96 коп., підлягають стягненню на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 7, 9, 12, 77, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо поновлення нарахування та виплати пенсії за віком ОСОБА_1 починаючи з жовтня 2014 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком з 01 жовтня 2014 року, виплативши в повному обсязі заборгованість на банківський рахунок IBAN № НОМЕР_1 в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (monobank), з урахуванням раніше виплачених сум.
В решті позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1064 грн. 96 коп. (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок).
Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (вул. Валентини Крицак, 6, м. Херсон, 73036, код ЄДРПОУ 21295057).

Суддя С.О. Cтефанов