Номер провадження: 22-ц/813/5437/26 
Справа № 494/2546/25
Головуючий у першій інстанції Якимів А. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач), 
Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С., 
учасники справи: 
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Доброславського районного суду Одеської області від 28 січня 2026 року у складі судді Якимів А.В., 
встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2025 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05.07.2019 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Сторони мають спільного неповнолітню доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що підставою розірвання шлюбу є ті обставини, що шлюбні відносини між подружжям фактично припинені, спільного господарства сторони не ведуть, шлюб існує формально, його збереження неможливе.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Доброславського районного суду Одеської області від 28 січня 2026 року позовні вимоги  ОСОБА_1  задоволено повністю: розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 05.07.2019 Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що зроблено відповідний актовий запис №620. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 50 відсотків судового збору, сплаченого останньою за подання до суду позовної заяви в сумі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп. Повернуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею судового збору, за квитанцією АТ «ТАСКОМБАНК» ID: 0004-5537-4532-1813 від 12.11.2025, в розмірі 605 грн 60 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що враховуючи обставини справи та прийняття судом визнання позову відповідачем, суд вважав встановленим, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, не встановлено фактів, що після розірвання шлюбу будуть порушені особисті та майнові права подружжя, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Доброславського районного суду Одеської області від 28 січня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, щоухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих обставин, що шлюбні відносини між подружжям фактично припинені, спільного господарства сторони не ведуть, шлюб існує формально, його збереження неможливе, втратили почуття любові та поваги один до одного, шлюб існує формально, примиритися не бажають. Проте, матеріали справи, таких доказів не містять, на що суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку з чим прийшов до передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову. За таких обстави, позовні вимоги ОСОБА_1 не є доведеними, що є підставою для відмови в задоволенні позову за недоведеністю.

Явка учасників справи в апеляційному суді
Учасники справи в судове засіданні не з`явились. Про дату, час і місце розгляду сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Відповідно до свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 05.07.2019 року зареєстрували шлюб, реєстрацію проведено Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що зроблено відповідний актовий запис №620. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_5 ».
В період шлюбу у сторін народилася донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , видане Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Відповідно до ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим.
Згідно зі ст. ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини.
Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 СК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
За змістом статей 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою було визнано позов, та суд вважав встановленим, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам сім`ї, крім того не встановлено фактів, що після розірвання шлюбу будуть порушені особисті та майнові права подружжя.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, що сторони не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини не підтримують та примиритись не бажають, не заслуговують на увагу.
Як убачається з матеріалів справи, під час розгляду справи відповідачкою було подано письмову заяву про визнання позову, у якій вона не лише погодилася із заявленими позовними вимогами, а й просила суд їх задовольнити. Будь-яких заперечень щодо існування підстав для розірвання шлюбу або доводів про збереження сімейних відносин відповідачкою не заявлялося.
Визнання позову є процесуальною дією сторони, яка свідчить про її згоду як із заявленими вимогами, так і з фактичними обставинами, що покладені в їх основу, якщо інше прямо не зазначено особою, яка визнає позов. При цьому суд першої інстанції, перевіривши, що таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, обґрунтовано прийняв його та ухвалив рішення про розірвання шлюбу.
Подаючи апеляційну скаргу, відповідачка фактично змінила свою процесуальну позицію, однак жодних пояснень причин такого зміни не навела, не спростувала подану нею заяву про визнання позову та не заявила про її недійсність, подання під впливом помилки, обману, примусу чи інших обставин, які могли б ставити під сумнів її волевиявлення.
За таких обставин посилання апелянта на те, що суд не встановив припинення шлюбних відносин, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються її ж процесуальною поведінкою під час розгляду справи судом першої інстанції та зводяться виключно до зміни правової позиції після ухвалення рішення, що саме по собі не свідчить про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, процесуальний закон прямо передбачає можливість ухвалення рішення на підставі визнання позову після перевірки судом його законності.
Водночас відповідно до статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення є неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права або неповне встановлення обставин, що мають значення для справи. Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про порушення судом першої інстанції вимог статті 206 ЦПК України чи про незаконність прийняття судом визнання позову. Наведені ж доводи фактично є проявом незгоди апелянта з наслідками власного добровільного процесуального волевиявлення, що не може бути самостійною підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення суду.
Водночас наведені апелянтом обставини самі по собі не свідчать про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки не спростовують правильності висновків суду щодо наявності правових підстав для розірвання шлюбу та не впливають на правильність вирішення спору по суті.
Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 не було наведено будь яких обставин зміни у відносинах, про намір сторін примиритись, що останні продовжують сімейні відносини та бажають зберегти шлюб.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є безпідставними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Доброславського районного суду Одеської області від 28 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 02.07.2026.

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська 

О.М. Таварткіладзе