Справа № 454/605/26	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
12 червня 2026 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:
головуючого - судді Веремчук О. А. ,
за участю секретаря Баран О.Я.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Сокалі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 проподіл майна подружжя та визнання нерухомого майна особистою власністю, 
в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд та просить визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлову будівлю (свинарник) літ. А-1, загальною площею 1348,3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . .
Свої вимоги мотивує наступним.
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.07.2007р.
Від спільного шлюбу в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
05.10.2020 року шлюб між нами розірвано, актовий запис №142 відділом реєстрації актів цивільного стану Сокальського районного управління юстиції Львівської області.
В період 2005-2006 років він викупив частину майнових паїв у співвласників цілісного майнового комплексу (ЦМК) ТзОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та згідно протоколу №4 зборів співвласників майнових паїв ТзОВ «Маяк» Сокальського району Львівської області від 23 лютого 2006 року мені виділено приміщення свинарника.
Згідно рішення виконкому Смиківської сільської ради від 13.03.2008 року №27 мені видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 (свинарник, А-1).
Дане нежитлове приміщення ним придбано до укладення шлюбу та за його особисті кошти та кошти його батьків, а оформив право власності вже під час шлюбних відносин, оскільки був складний механізм оформлення необхідних документів.
Позивач просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач в судове засідання повторно не прибула та не повідомила суд про причини неявки, хоча належним чином повідомлялася про місце та час судового розгляду справи. Заяви про розгляд справи у її відсутності суду не поступало. Відзиву не надходило.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
За таких обставин та зі згоди позивача судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. 
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.07.2007 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб.
З дослідженого в судовому засіданні витягу з протоколу №4 зборів співвласників майнових паїв ТзОВ «Маяк» Сокальського району Львівської області від 23 лютого 2006 року ОСОБА_1 виділено приміщення свинарника.
Згідно рішення виконкому Смиківської сільської ради від 13.03.2008 року №27 ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_2 , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно.
Згідно технічного паспорта встановлено, що нежитлова будівля в АДРЕСА_1 сільськогосподарського призначення, загальною площею 1348,3кв.м
Згідно довідки про технічний стан конструктивних елементів нежитлової будівлі-свинарника, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яку видано КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» станом на 18.01.2021 року стан зносу становить 70%-80%, відсутні покрівельні матеріали, відсутні вікна та двері, що стверджується довідкою та фото фіксації дефектів.
Згідно висновку про вартість майна, який проведено оцінювачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 встановлено, що станом на 26.06.2025 року ринкова вартість нежитлової будівлі сільськогосподарського призначення (колишній свинарник, загальною площею 1348,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 300320,00 грн. 
Особиста приватна власність кожного із подружжя - це те майно, яке належить лише одному з подружжя і на яке не поширюється сімейно-правовий принцип спільності майна подружжя. Щодо цього майна кожен із подружжя має право самостійно здійснювати правомочності власника.
У випадку придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 22.01.2020 року у справі № 711/23021/18.
Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з положеннями ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц; постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла станом на час реєстрації права власності на спірне майно) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Судом встановлено, що нежитлова будівлю за адресою: АДРЕСА_1 (свинарник, А-1) придбано ОСОБА_1 у 2006 році, тобто до укладення шлюбу та за особисті кошти, однак право власності на дане майно зареєстровано вже під час шлюбних відносин.
Таким чином, сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно не є підставою для набуття права власності, а є лише офіційним визнанням права власності з боку держави, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач за власні кошти купив вказану квартиру. 
Керуючись ст.ст. ст.ст.5, 10, 12,13,76,81,141,259,263,264, 265 ЦПК , суд,- 

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на нежитлову будівлю (свинарник) літ. А-1, загальною площею 1348,3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Заява про перегляд даного заочного рішення може бути подана відповідачем в суд протягом двадцяти днів з дня отримання його копії. 
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. 
Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: Тартаків Шептицький район, Львівська область. 

Головуючий: О. А. Веремчук