ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/3810/25 Головуючий суддя І інстанції Теслікова І. І.
Провадження № 22-ц/818/1831/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності на земельну ділянку

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року  м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2025 року, у цивільній справі №638/3810/25, за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,
в с т а н о в и в:
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя, визнати за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 6310136300:12:004:0132 площею 0,0655га, що розташована у Садівничому Товаристві «Праця та Відпочинок», ділянка № НОМЕР_1 , категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення – для колективного садівництва, вид використання – для ведення садівництва, місце розташування АДРЕСА_1 , придбаної за договором купівлі-продажу від 10.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Богданович А.О..
Позовна заява мотивована тим, що під час перебування у спільному з відповідачем шлюбі була придбана земельна ділянка за особисті грошові кошти позивача, а саме за заощадження та грошові кошти, отримані від підприємницької діяльності. Відповідач мав мінливий, непостійний дохід та матеріальної участі в придбанні земельної ділянки не приймав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2025 року у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Вказала, що істотним фактором при визначенні участі кожного з подружжя у придбанні нерухомого майна. Спірна земельна ділянка придбана не в результаті спільної праці та за спільні з ОСОБА_2 грошові кошти, що підтверджується деклараціями про доходи ОСОБА_1 та даними про відсутність доходів ОСОБА_2 .
Посилається на правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що «коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне». Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц,від 10 квітня 2024 року в справі № 760/20948/16- ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі, виснувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання. Вважає, що позивачем доведено джерело придбання земельної ділянки та відсутність поважної причини неотримання ОСОБА_2 власного доходу.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін.

У розумінні положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду повністю відповідає.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року
№ 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 липня 2025 року у справі № 175/1726/23 (провадження № 61-16903св24), основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК). Тобто статтею 60 СК встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18).
Таким чином, обов`язок спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя несе сторона, яка спростовує цю презумпцію.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що з 22.11.2017 року сторони перебували у спільному шлюбі, який був розірваний рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 02 березня 2022 року.
Під час зазначеного шлюбу, а саме 10.06.2021 року, було укладено договір купівлі-продажу між продавцем ОСОБА_3 та покупцем 1 - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 покупцем 2, які є подружжям та діють за обопільною згодою,- земельної ділянки кадастровий номер 6310136300:12:004:0132 площею 0,0655га, що розташована у Садівничому Товаристві «Праця та Відпочинок», ділянка № НОМЕР_1 , категорія земель- землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення – 01.06 для колективного садівництва, вид використання – для ведення садівництва, місце розташування АДРЕСА_1 . Договір посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Богданович А.О., та зареєстровано з реєстрі за № 1014 (а.с.7-8).
Отже, згідно вказаному договору обидві сторони у даній справі є покупцями спірної земельної ділянки.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер 6310136300:12:004:0132 площею 0,0655га, належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, на підставі згаданого вище договору купівлі продажу земельної ділянки від 10.06.2021 серія та номер:1014, видавник ПНХМНО ОСОБА_4 .
Відповідно до розділу 2 п. 2.1 вищезазначеного договору, продаж здійснена за 192290,00 грн. 
Відповідно до розділу 5 п.5.2 усі витрати, пов`язані із складання цього договору та його нотаріальним посвідченням солідарно сплачують покупці.
Згідно п.5.4 Право власності на земельну ділянку посвідчується цим договором. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає у покупців з моменту державної реєстрації цього права.
Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Наведені вище обставини у їх сукупності свідчать, що сторони придбали спірну земельну ділянку під час спільного шлюбу у спільну власність, про що прямо зазначено у вказаному договорі.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.
Всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України позвиачка не надала належних і допустимих письмових та інших доказів у розумінні вказаної норми абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, суд першої інстанції відповідно до вказаної норми ст. 89 ЦПК України дійшов висновку про недоведеність позову.
За змістом статті 60 СК України за таких обставин не має правового значення, чи не мав один з подружжя з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені обставини у контексті згаданих норм матеріального права свідчать про те, що позивачка не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, яке було набуте ними в період шлюбу у спільну сумісну власність. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний висновок щодо тягаря доведення спростування презумпції спільної власності майна подружжя викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
В постановах Верховного Суду від 27 грудня 2024 року у справі № 686/21098/22 (провадження № 61-10896св24), від 17 березня 2025 року у справі № 452/2094/21 (провадження № 61-12147св24), від 09 квітня 2025 року у справі № 932/3041/22 (провадження № 61-7972св24) зазначено, що спростування презумпції спільності майна подружжя потребує доведення обставин придбання спірного майна за рахунок особистих (не подружніх) коштів, а не шляхом доведення відсутності доходів у іншого з подружжя, адже відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Оскільки зазначена земельна ділянка набута сторонами у власність за час зареєстрованого шлюбу на підставі нотаріально посвідченого договору, який містить умови згідно яких земельна ділянка купуються у спільну сумісну власність без виділення часток у праві власності, тому за відсутності письмових доказів про інше, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які доводами скарги не спростовані.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2025 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 27 травня 2026 року.

Головуючий  В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.